Och nu till ett otroligt bedrägeri
som polisen säger att många föll offer för.
En uppringare som låtsades vara polis var övertygande nog
att övertala några chefer till att sexuellt ofreda snabbmatsanställda.
Om jag inte gick med på sökningen
skulle jag antingen anhållas eller förlora jobbet.
Några poliser berättade
att det fanns en video över vad som hände.
Jag hade aldrig sett något liknande, det har jag fortfarande inte.
Vem är det här?
Uppringaren begick det perfekta brottet
för han är helt anonym.
Vi har en sexualbrottsling på fri fot
och telefonen ringer varje dag.
Min chef kom och sa
att jag behövdes på kontoret, vilket…
Det har aldrig hänt.
Han sa åt mig att stänga dörren. Och…
Kontoret var skrämmande litet.
Jag visste inte vad som pågick, men jag visste att något var fel.
Jag var maktlös.
Jag växte upp i South Georgia. Vi flyttade mycket.
Vi bodde i många…
SAMTAL NR 67
…små förortsområden.
Deborah är min tvillingsyster.
Vi började på universitetet när vi var 18 på Georgia Southern…
DEBORAHS BROR
…och vi bodde i en liten husvagn
och gjorde det vi kunde för att klara oss.
Vi levde månad för månad. Det var osäkert.
Men vi hade varandra.
Jag har alltid velat vara självständig med egna pengar,
så jag började jobba på Taco Bell.
Jag var 19 år när jag började.
Klockan var tre på morgonen
och Deborah hade kommit hem från jobbet på Taco Bell
och började berätta
om en konstig sak som hade hänt på jobbet.
Det var en måndagskväll i november. Jag jobbade ett dubbelskift.
Min chef sa att det var en polis i telefonen.
Polisen sa att en väska hade stulits från lobbyn
och att jag matchade beskrivningen av den som hade tagit den.
Det var chockerande för mig
för jag skulle aldrig göra det.
Polisen gav mig två alternativ.
Antingen skulle en polis komma
och genomföra visiteringen där
eller så kunde jag låta min chef
göra det.
Jag visste inte vad en visitering innebar.
Jag var väldigt sårbar.
Jag följde regler.
Det var helt orimligt.
Och det var
förvirrande för hon sa att hon behövde ta av sig sina kläder.
CHEF
Alla kläder jag tog av gav jag till honom.
Han läste på etiketten för mannen i telefonen
och la det sedan i kassaskåpet.
Polisen i telefonen lät lugn, som om han visste vad han gjorde.
Han ville att jag skulle göra övningar för att svettas
så att om man gnuggade på min hud
kunde man se en grön restprodukt.
Polisen sa: "Om du har gömt pengar på kroppen
kommer det att synas."
Hela min kropp gnuggades
för att se till att det inte fanns någon grön restprodukt.
Allt kontrollerades.
Min mun, mina öron och sedan mitt kön.
Jag fick böja mig fram och sära på benen och röra mina tår.
Han rörde vid mig överallt.
Det blev läskigt och jag kände bara: "Nej."
Jag kände mig utnyttjad.
Hon sa att hon var rädd hela tiden
och att om hon inte gjorde som de sa
skulle de anhålla henne.
Vad har jag för rätt att ifrågasätta det här?
Det har jag inte ens makten till att göra.
Till slut blev min chef arg
och sa: "Dra åt helvete,"
och la på.
Han kastade mina kläder till mig och gick därifrån.
Samtalet pågick i flera timmar, men det kändes som en evighet.
När jag lämnade rummet kändes det som om
inget var verkligt.
En eller två dagar senare insåg jag
att ingen anklagade mig för stöld
och att det inte var en riktig polis.
Hon ville inte prata om det
eller så bytte hon ämne.
Jag skämdes
och ville inte erkänna att det hade hänt.
Om man pratar om det blir det verkligt.
Jag sa upp mig på jobbet och hoppade av skolan.
Jag förlorade stipendiet.
Jag klarade det inte. Så jag
slutade i några år, tog en paus.
Det fanns en oskuldsfullhet och glädje inom Deborah
som alltid var där.
När det här hände
blev hon deprimerad
och jag känner fortfarande…
Förlåt.
Jag känner stor skuld över att jag inte gjorde mer.
Jag tror inte att uppringaren bryr sig om mänskligheten
eller om hur människor
kan känna i olika situationer.
Definitivt en sexualbrottsling, så sjukt.
Han behövde stoppas.
När jag insåg att det fanns fler offer där ute
kändes det som min plikt att stoppa det
och jag jobbade ihärdigt hela tiden för att få det att hända.
Det hade pågått i tio år i USA.
Det som förvånade mig var… Jag kunde inte tro att vi hade…
PENSIONERAD KRIMINALPOLIS
…gått framåt i fallet och försökt lösa det
och nu hade vi 73 fall i 32 stater
och telefonen ringer varje dag.
Samtalen spåras till Panama City varje gång.
Varje gång. Inte en gång till Texas eller till Kalifornien.
Inget av dem löstes.
Jag har ett Burger King i Fargo, North Dakota,
där en chef visiterar en 17-årig anställd.
År 2002 på ett Taco Bell visiterades en ung kvinna
av sin chef och anklagades för att ha stulit saker.
Fallet var större än jag.
Men det var två saker jag aldrig ville höra.
Jag ville inte höra "nej" eller "det kan du inte".
Vi fortsatte att ringa
och ställa frågor och…
Vi kom lite längre hela tiden.
Efter samtalet med Vic visste jag att de kanske hade en misstänkt.
Han skulle kanske hitta informationen jag behövde.
Jag ringde runt i fyra månader.
Fyra månader av tråkiga videor.
Till slut hade vi en bild.
Man kunde se en video på en person ovanifrån
som köpte telefonkortet.
Den visade personens kännetecken.
Hårfärg, längd, kroppsbyggnad.
Han hade ett band på sidan av byxorna.
Bandet är från polisen.
Han är polis.
Äntligen var det dags att lämna telefonen och börja röra på benen.
Vi ska hitta honom i Panama City.
Jag flög ner till Panama City. Jag och solen är ovänner. Det var varmt.
Panama City är en semesterort. Ett perfekt ställe i det här området
för att genomföra samtalen,
för de flesta här är bara på besök.
De är bara här i några dagar, en vecka. Ingen bryr sig. Ingen känner dig.
Vi letade efter ett spöke. Vem var personen i videon?
Han kan vara överallt.
Jag tittade på alla samtal till Wendy's den kvällen.
De fyra samtalen gjordes samma kväll,
förmodligen mellan 19.30 och 23.30,
något sådant.
Två samtal till Wendy's i Massachusetts
gjordes från den här bensinmacken.
De var cirka 90 minuter långa och direkt efter varandra,
så han var här i nästan tre timmar.
Otroligt att telefonautomaten är så nära dörren.
Jag trodde att det skulle vara mer privat,
en bit bort från butiken.
Det var överraskande.
Det är nog ett maktspel. Han ringer utomhus
med personer som går förbi.
Han ville ha makt över folk.
Han ville veta att de gjorde det han sa åt dem att göra.
Han är en seriesexualbrottsling.
Han gjorde flera samtal
för att instruera folk om att visitera kvinnor och män.
Den som gör dessa samtal är farlig.
Han har skadat många.
På sätt vi aldrig får veta.
Vi åkte till Panama City-polisen,
träffade deras kriminalpoliser och började gå igenom informationen
och prata om fallet.
Jag startade datorn och visade bilderna för dem
för att se om de kunde hjälpa till.
Jag tog fram fotot…
…och de sa att de inte kände igen honom.
Om han var polis skulle de veta det.
De tittade på det och sa att han inte var en polis.
Jag frågade: "Varför bär han polisbyxor då?"
De sa att det inte var polisbyxor.
De sa: "Det är kriminalvårdens byxor. Han är kriminalvårdare."
Jag sa: "Vänta lite, va?"
Jag var förvånad över att det var en polis.
Jag ville inte att det skulle vara det. Nu var jag förvånad att det inte var det.
Nej. Absolut ingen polis. Kriminalvårdare.
Vi var på rätt spår i alla fall.
Vi komprimerade antalet misstänkta från hela delstaten Florida,
till polisen,
till en kriminalvårdare.
Nu tror jag ännu mer på att vi kommer att identifiera honom.
Medan vi försökte ta reda på var samtalet kom ifrån
granskade jag andra fall,
men mitt huvudsakliga mål var att försöka skipa rättvisa åt Louise…
HEMSKT BEDRÄGERI
…eftersom hon var ett offer.
En man som säger sig vara polis ringde McDonald's
i Mount Washington i april 2004.
Han sa åt chefen att Louise Ogborn var misstänkt för stöld.
Han beordrade sedan chefen och hennes fästman
att visitera Ogborn och utföra sexuella handlingar.
Fästmannen, Walter Nix,
sa att han trodde att mannen i telefonen var en riktig polis.
Personen kunde övertyga honom.
Han fick dem att tro på det han sa
och övertygade dem om att de måste följa hans instruktioner.
De flesta säger att de inte skulle tro på någon i telefon som bad dem…
NYHETSUPPLÄSARE
…att utföra en visitering.
Den här bluffuppringaren måste vara duktig på det han gjorde.
Uppringaren höjde aldrig rösten.
Han var väldigt vältalig när han beskrev vad han ville
och hur han beskrev det han ville ha gjort,
så om de tvekade, om han gav dem en anledning till det,
tog det bort deras tvivel
och sedan gjorde de det han ville.
Bluffuppringaren lät auktoritär
och föreslog
att exempelvis täcka för fönstret så att ingen kunde se in,
bara för att skydda dem, skydda Louise.
Han beskrev den anställda,
vilka kläder den hade på sig.
Man tänker: "Hur visste han hur den anställda såg ut?"
De trodde att de pratade med en polis.
De trodde att det var en polis i andra änden,
och en av McDonald's chefer
tillsammans med polisen.
De tänkte att det var legitimt.
De fortsätter, en efter en,
för att se hur långt han kan gå.
I det här fallet är bluffuppringaren självklart brottslingen,
den skyldige, men folk skyller också på Donna Summers
och på hennes fästman, Walter Nix.
Bara för att vi inte hittar uppringaren ska ni inte tro
att de två andra deltagarna inte anhålls
och inte blir utredda.
Walter Nix och Donna Summers var de som lät det hända.
Det såg inte bra ut för Nix. Han var allvarligt anklagad.
Vi hade tagit honom på bar gärning
och han kunde inte snacka sig ur det.
Det ser inte bra ut för Walter Nix.
Han står anklagad för sexbrott och måste stå med i registret över sexbrottslingar
och avtjäna fem år i fängelse.
God eftermiddag, jag är Lori Lyle. En man från Bullitt County åker i fängelse
efter att ha följt det han trodde var en polis order
att sexuellt utnyttja en tonårsflicka.
Mr Nix är en bra person som hamnade i en unik situation
och fattade ett väldigt dåligt beslut.
Domaren höll inte med om Nix goda personlighet.
Han nekade det första avtalet om villkorlig dom,
men godkände ett nytt avtal som inkluderade fängelse.
Det är helt otroligt
att någon kan begå dessa handlingar
baserat på ett telefonsamtal.
Efter Nix förhandling fick han
fem år i fängelse.
Donna Summers gjorde något dåligt. Hon gjorde det medvetet.
Hon hade ingen pistol mot huvudet…
Hon gjorde som uppringaren sa
och hon borde ha vetat bättre.
Hon måste ställas till svar.
Hon måste ta konsekvenserna.
Donna Summers förhandlade också, men hennes är en Alford-förhandling.
Hon skulle erkänna skuld
eftersom det fanns tillräckligt med bevis,
men i lagens mening sågs hon som oskyldig.
Hon erkände skuld till ett mindre brott och fick ett års villkorlig dom.
DOMARE GER VISITERINGSTILLTALAD VILLKORLIG DOM
Donna fick inget fängelsestraff, men hon sparkades från McDonald's.
De sa upp henne direkt.
Hennes ansikte syntes på nyheterna
ganska ofta under fallets gång.
Så arbetsmässigt var det nog kört för henne.
Jag följde instruktionerna som uppringaren gav mig.
Det var inget jag ville göra medvetet.
Jag är inte kriminell.
Jag känner sådan skuld,
sådan djup skuld för det som hände.
Det har förstört mitt liv helt och hållet.
En bluffuppringare ringer
och ber dem att göra kriminella saker och de lyder.
Jag kommer aldrig att förstå hur någon kunde känna sig tvingad
till att göra något sådant mot en annan människa
bara för att någon sa åt en via telefon.
Många jag pratade med sa: "Det skulle jag aldrig göra!
Varför la de inte på?"
DR JERRY M. BURGER PROFESSOR I SOCIALPSYKOLOGI
Jag var som alla andra.
Jag blev förbluffad när jag läste om bedrägerifallet
och jag reagerade nog som de flesta:
"Hur kan man göra så?"
Sedan minns jag att det är samma reaktion som de har
med Milgramexperimentet.
Släpp ut mig! Du kan inte hålla mig här.
Släpp ut mig!
-Fortsätt, är du snäll. -Släpp ut mig!
-Kom igen. -Släpp ut mig!
Stanley Milgram ville veta varför så många personer
lyder auktoritära personer,
även när dessa personer
ger dem instruktioner om att göra något som är fel.
Milgram skapade en artificiell situation i ett laboratorium
medan han jobbade med lydnadsexperimentet.
Tre personer var inblandade.
En var forskaren som skötte experimentet,
en var den riktiga deltagaren och den tredje en skådespelare
som låtsades vara deltagare.
Läraren instruerades till att genomföra ett enkelt minnestest.
Om eleven svarade fel skulle han
få en elstöt och lärarens jobb
var att dela ut stöten.
ELSTÖTSGENERATOR
Elstötarna delades inte ut…
INTENSIV EXTREM
…och det var organiserat så att den som låtsades delta
alltid skulle vara eleven.
Eleven svarade ofta fel med flit,
så att läraren var tvungen att ge starkare och starkare elstötar.
LÄRARE (RIKTIG DELTAGARE) ELEV (SKÅDESPELARE)
Fel!
Tvåhundratjugofem volt.
Ordet är "oljud".
Sextiofem procent av Milgrams deltagare fortsätter att ge det de trodde
var extremt smärtsamma, och kanske även dödliga, elstötar.
Personerna hade ångest varje gång de skulle trycka på elstötsknappen.
Trots det inre motståndet som de kände
var situationen så kraftfull att de ändå
tryckte på knappen.
Vem är det som trycker på knappen?
-Det var jag. -Varför slutade du inte?
Han tillåter inte det. Jag ville sluta!
Det mest fascinerande med det är att det berättar
att vi, under rätt förhållanden…
…skulle vara kapabla till att göra hemska saker
och kanske även sådant som vi vanligtvis aldrig skulle göra.
På några timmar gick jag från att göra något rätt för någon…
SAMTAL NR 89
…till livstid i fängelse…
…bara för att jag tog emot samtalet.
Jag var godtrogen. Jag var… Jag trodde på det.
Jag trodde på auktoriteter och trodde att det var en polis.
Jag trodde att jag hjälpte någon
att ta sig ur en situation där hon var anklagad.
ALLANS ADVOKAT
Jag åkte till fängelset och träffade Allan.
Han berättade om en bedragare
som låtsades vara polis i telefon
och fick honom att göra dessa hemska saker.
Han anklagades för allvarliga saker, inklusive våldtäkt och kidnappning.
Allan matchade ingen profil av en våldtäktsman eller kidnappare
som jag någonsin hade mött.
Jag tog mig an fallet för familjens skull och jag skulle fixa det.
När jag började på Hardee's var jag i femtioårsåldern.
Jag började som biträdande chef.
Jag var ganska ny på jobbet och lärde mig hur det gick till.
Den eftermiddagen var mitt skift nästan slut.
Telefonen ringde.
Jag svarade.
Mannen sa…
Jag heter bla bla från Rapid City-polisen.
Jag har fått in en anmälan om att en av era anställda har stulit pengar
från en kund.
Jag tänkte: "Oj, har en av mina anställda stulit av en kund?"
Vad skulle jag tro?
Polisen sa…
Alternativen är att åka till polisstationen
för att visiteras, eller så kan hon visiteras på Hardee's.
Hon gick med på att visiteras på Hardee's
istället för att åka till stationen.
Jag var i telefonen och han gick igenom proceduren.
Ta av henne skorna. Har hon några pengar i skorna?
Ta sedan av henne blusen och kolla ärmarna.
Jag skulle ta av alla hennes kläder
och se om hon hade några pengar någonstans.
Under den tiden pratade den unga damen
med uppringaren tretton gånger.
Hon hörde också uppringaren medan Allan hörde honom
ge honom instruktioner om nästa steg.
Han ville att hon skulle hoppa stjärnhopp,
så att han kunde höra det och veta att jag gjorde
det han bad mig om.
Bedrägeriet pågick i 2,5 till 3 timmar,
vilket förhöjde uppringarens förmåga
att förbereda och ta det så långt som han gjorde.
Hans röst var väldigt precis, väldigt krävande.
Jag sa: "Nej, jag vill inte ta del av det här,"
men jag kände att jag inte hade något val.
Jag hittade inga pengar, så det borde vara över.
Han sa då att jag skulle kolla efter droger.
Jag tänkte: "Va? Jag trodde att det var en visitering för att hitta pengar."
Sedan fortsatte han med sina andra krav.
Uppringaren bad honom om specifika saker…
F: VAD RÖRDE ALLEN? S: MINA BEN, BRÖST, ÖVERALLT.
…inklusive att röra intima delar…
HAN RÖRDE MINA BRÖSTVÅRTOR
…på henne fysiskt.
JAG SKULLE BÖJA MIG FRAMÅT, HAN RÖRDE MIN RUMPA, DROG ISÄR SKINKORNA
"Har du kollat alla springor efter droger?" Det var en mardröm.
Jag visste att jag behövde stoppa det som pågick.
Omkring då kom min assistent in.
Då tänkte jag: "Herregud, vad har jag gjort?"
Jag gick därifrån och hem.
Genom psykisk manipulation och tvång
gjorde Allan något han ångrade djupt.
Jag började ifrågasätta mig själv:
"Är det en polis? Var det ett skämt? Vad var det som hände?"
Jag var i chock.
Nästa morgon åkte jag till Hardee's igen.
Det var två poliser där och de anklagade mig för tre brott.
Två var kidnappning och ett var andra gradens våldtäkt.
Jag kunde inte tro på vad som hände.
FÄNGELSE
Redan tidigt i min utredning
såg jag Allan som ett offer.
Det mest kritiska i vårt fall var att det fanns en kamera
som spelade in hela visiteringen på tre timmar.
Allt var inspelat.
Den unga kvinnan bad från början
Allan att täcka över kameran.
Han sa: "Nej." Han valde
att inte dölja det som hände i rummet.
Ingen brottsling skulle vilja
videofilma det han gjorde.
Det är absurt.
Rättegången är suddig för mig.
Det enda jag minns är att jag vittnade
och att jag fick berätta sanningen.
Han var ärlig, det var så Allan är.
Juryn behövde känna Allan och veta vad som fanns på insidan.
Jag hade ingen aning
om vad de skulle säga.
Jag tänkte: "Jag måste kanske tillbringa resten av livet i fängelse."
Domaren frågade juryn: "Har ni ett beslut?"
"Juryn finner den svarande, gällande anklagelsen om våldtäkt och kidnappning,
inte skyldig."
Det fanns folk som trodde mig!
Jag visste inte om någon skulle tro mig.
Förutom min familj, förstås.
Juryn föraktar det din klient gjorde,
men håller sig till bevisen och finner honom icke skyldig.
Det var det mest upplysande exemplet jag har sett
av den förmågan, att en jurymedlem kan se den skillnaden.
Det vände upp och ner på mitt liv.
Personliga förhållanden…
Det enda de tänkte var: "Hur kan någon göra så?
Jag vill inte ha med honom att göra."
Till och med några av mina vänner…
…sa upp bekantskapen.
Det enda jag vill säga till den unga kvinnan är
att jag är så ledsen, från djupet av mitt hjärta.
Det är bara något…
Det är något som har tyngt mig under hela livet.
Uppringaren begick det perfekta brottet
för han är helt anonym.
Han kan vara hur långt bort eller hur nära som helst, vem vet?
Så polisen tittade bara på mannen de hade framför sig.
De var inte intresserade av
att hitta personen som genomfört samtalet.
Vi är i Panama City och jag letar efter bluffuppringaren.
Vi har insett att han inte är polis, han jobbar i ett fängelse.
ANSTALT 1
Det finns tre fängelser i området.
ANSTALT 3 - ANSTALT 2
Vi ska dit.
Vi ska till den närmaste. Sedan ska vi till den andra.
Om vi måste ska vi till den tredje.
Vi åkte till den första kriminalvårdsanstalten,
tog oss in i fängelsedirektörens kontor, öppnade datorn och tänkte:
"Nu kör vi. Det här blir enkelt."
De tittade på det och sa: "Nej, vi vet inte vem det är."
ANSTALT 1
De visste inte vem fan han var.
Så vi packade ihop…
ANSTALT 3 - ANSTALT 2
…satte oss i bilen och åkte till den andra.
Vi närmade oss. Någon skulle veta vem han var.
Jag har jobbat inom kriminalvården i 32 år.
CHRIS HUBBARD BAY-ANSTALTEN
Den 30 juni jobbade jag som vanligt.
Chefen på Bay County-fängelset ringde och sa att de hade några poliser
som hade en bild de ville visa oss.
"Visst, det går bra."
Vi gick in i det andra fängelset, passerade säkerhetskontrollen
och in i fängelsedirektörens kontor.
Vi var med direktören, en ur säkerhetspersonalen.
Jag tog fram bilden, direktören och säkerhetschefen kom fram.
De visade en skärmbild från en övervakningskamera
från Walmart i Callaway.
Det var en bild ovanifrån i kassan.
Så fort vi tittade på det sa vi:
"Det där är David Stewart."
Jag sa: "Va?"
"David Stewart."
Vad fan?
Vi identifierade honom. Jag saknade ord.
När vi identifierade honom lyste polisernas ansikten upp
för nu hade de den bit som saknades.
Det är David Stewart, så nu vet de vem de letar efter.
Jag frågade direktören: "Jobbar David Stewart här?"
Han sa: "Inte nog med att han jobbar här…"
Han är här nu.
Du skojar. Inte nog med att han identifierade honom,
utan han är här nu.
Jag trodde att han skulle erkänna i ett förhör.
Jag ville ha erkännandet.
Vi sa till fängelsedirektören: "Vi är redo för honom. Hämta honom."
David Stewart var kriminalvårdare, jobbade andra skiftet, 15.00 till 23.00.
Deras huvuduppgift är vård, omhändertagande och kontroll av fångar,
att se till att de är säkra och att alla andra är säkra.
Direktören kom in med personen bakom sig.
Han var identisk som på bilden och videon. Det gick inte att ta miste på.
Vit man, omkring 180 centimeter lång, svart, bakåtkammat hår.
Jag presenterade mig och frågade varför han trodde att vi var där
för att prata med honom.
Han sa: "Jag har ingen aning."
Han hade bara varit där i 30 sekunder och var redan obekväm.
Jag tänkte: "Nu gäller det," för jag visste att vi hade honom.
Jag sa: "Vi vet att du genomförde bedrägerisamtalen till Massachusetts
och andra städer i USA."
Då började han svettas och skaka.
Man tänker: "Okej, bra."
Han sa: "Skadades någon?"
Efter det sa han: "Tack och lov, det är över."
När han sa det trodde jag att jag hade honom.
Utan tvekan. Jag sa att vi hade honom på film
när han köpte korten.
Han sa att han inte hade genomfört samtalen.
Han nekade till att ha köpt några kort.
Han erkände inte och valde att inte säga något.
Vi avslutade förhöret, sa inget mer.
När jag hörde hur stort det var
kunde jag inte fatta hur länge det hade pågått utan att han blivit påkommen.
Vi är fortfarande förvånade och chockade.
Det är för sent att övervaka David Stewart.
Vi visste att vi inte skulle kunna ta honom på bar gärning.
Jag behövde ett erkännande, men han gav mig inget.
Utredningen hängde på en skör tråd.
Jag behövde mer bevis.
POLIS
PANAMA CITY-POLISEN
Vi åkte tillbaka till Panama City-polisen
och sa: "Okej, vad är nästa steg? Vad ska vi göra?"
Jag sa att vi behövde genomsöka hans boende.
ÅTERVÄNDSGRÄND
David Stewart bodde i Fountain,
fyrtio kilometer norr om Panama Citys stadskärna.
I Fountain är det många grusvägar, folk som bor i mobila hem.
De vill vara i fred, sköta sitt
och att ingen ska komma och störa.
Han bor djupt inne i skogen
och han har en husvagn och ett skjul på tomten.
David visste inte att de skulle genomsöka hemmet
förrän han öppnade.
Panama City-polisen sökte igenom hela hemmet…
…och hittade flera polistidningar.
Han ansökte om flera polisjobb
i området.
Vi hittade dagböcker. En gång var han uppenbarligen
deltidspolis i något av kommunens eller stadens kontor.
Han skrev saker som:
"Måndag den 21 april, åkte med Brock. Jagade någon som körde 200 km i timmen."
"Onsdag den 30 april, jagade polis, 225 km i timmen."
Han var besatt av att vara polis.
Det gjorde honom upphetsad.
Det hjälpte inte min utredning. Jag behövde ett tungt bevis.
De sökte överallt. Utomhus, skjulet…
…och då, pang.
Vi hittade ett telefonkort.
Huvudbeviset var ett telefonkort.
Hoppas att han kan kopplas till Mount Washington.
Eller till Massachusetts. Är det här kortet? Det vore
grädden på moset.
Mitt jobb då var att övertyga distriktsåklagaren om anklagelserna.
Jag ville sätta dit honom för något slags sexuellt övergrepp
för det passade händelserna för brottet.
Han instruerade någon att begå sexuella övergrepp på offren.
Distriktsåklagaren såg det som bluffsamtal.
Även om det var sjukt, förödmjukande
trodde åklagaren att det skulle bli för svårt att fälla honom för sexbrott
eftersom det var ett bluffsamtal och han inte var på plats.
Han var i telefonen.
I tio år ringde han dessa samtal.
Jag hittade honom, men ingen vill åtala honom.
Det är helt jävla otroligt.
Då ringde jag Buddy Stump i Mount Washington.
Vic ringde och jag frågade vad som hände.
Jag är 100 mil därifrån. Sitter han i fängelse?
Han sa att han inte trodde att han hade nog med bevis än.
"Vad fan, kan du inte åtala honom? Är han hemma?"
"Han vet att polisen håller ögonen på honom
och du säger att han kan sticka
så att vi förlorar honom?"
Jag tänkte: "Jag har jobbat häcken av mig i tre månader med det här
och vi identifierar honom, men ändå går han fri?"
Jag sa att vi måste sätta stopp för skiten,
så jag gjorde allt jag kunde för att få en häktningsorder.
Vi träffade county-åklagaren, commonwealth-åklagaren
och en domare
och domaren gav oss en häktningsorder för David Stewart.
Jag ringde min fru och bad henne packa en väska åt mig.
"Jag ska till Panama City."
Nu är han min. Jag ska sätta dit honom.
Vi ska skapa lite rättvisa
efter allt han har utsatt oss för.
Vad kan gå fel?
DAVID STEWARTS ADVOKAT
Polisen tror att alla fall är en klar seger.
Polisens version av det som hände är nästan aldrig det som faktiskt hände.
Tror jag att David Stewart är oskyldig?
Jag vet att han inte är skyldig.
Undertexter: Emilie Johansson