Acum urmează o farsă incredibilă
care, conform poliției, a făcut multe victime.
Un apelant care a pretins că e ofițer de poliție a reușit
să convingă niște manageri de fast-food să-și abuzeze sexual angajații.
Dacă n-aș fi acceptat percheziția,
aș fi fost arestată, concediată sau ambele.
Niște ofițeri de poliție mi-au zis
că există un video cu ce s-a întâmplat aici.
Nu am mai văzut așa ceva în 30 de ani.
Cine este?
Apelantul a comis crima perfectă,
fiindcă era complet anonim.
Aveam un agresor sexual în libertate
și telefonul suna în fiecare zi.
NU RĂSPUNDE LA TELEFON
Managerul meu a venit să-mi spună
că avea nevoie de mine în biroul din spate, ceea ce…
nu cred că se mai întâmplase.
Mi-a zis să închid ușa și…
Biroul era înspăimântător de mic.
Habar n-aveam ce se întâmplă, dar știam că ceva era în neregulă.
Eram neputincioasă.
Am crescut în Georgia de Sud. Ne-am mutat de multe ori.
Am locuit în multe…
DEBORAH APELUL 67
…zone rurale mici.
Deborah e sora mea geamănă.
La 18 ani, am plecat la facultate, la Georgia Southern…
FRATELE LUI DEBORAH
…și locuiam într-o mică rulotă,
făcând orice puteam să ne întreținem.
Trăiam de pe o zi pe alta. Mereu era nesigur.
Dar ne aveam unul pe celălalt.
Mereu mi-am dorit să fiu independentă, să am banii mei,
așa că m-am angajat la Taco Bell.
Când am început, aveam 19 ani.
Era ora trei dimineața,
iar Deborah se întorsese de la Taco Bell
și a început să-mi povestească
despre o întâmplare ciudată care se petrecuse la muncă.
Era o seară de luni din noiembrie. Lucram o tură dublă.
Șeful meu mi-a spus că vorbea la telefon cu un detectiv.
Polițistul a zis că s-a furat o geantă din hol,
iar eu coincideam cu descrierea persoanei care a furat-o.
Mi s-a părut șocant,
deoarece nu era ceva ce aș fi făcut.
Așa că polițistul mi-a oferit două variante.
Ori venea un polițist
să mă percheziționeze acolo,
ori îl lăsam pe șeful meu
să facă asta.
Nici nu știam ce presupune o percheziție corporală.
Eram foarte vulnerabilă.
Respectam regulile.
Nimic nu avea sens.
Și era…
șocant, fiindcă mi-a spus că a trebuit să se dezbrace.
Îi înmânam lui fiecare articol pe care-l dădeam jos.
Îi citea eticheta bărbatului de la telefon
și îl punea în seif.
Polițistul de la telefon părea calm, ca și cum știa ce face.
A vrut să fac exerciții ca să transpir,
ca atunci când îmi frecai pielea
să rămână un reziduu verde.
Polițistul a zis: „Dacă ai ascuns bani asupra ta,
ar fi vizibil.”
Practic, mi-a frecat întregul corp
ca să se asigure că nu exista reziduu verde.
A verificat totul.
Gura, urechile, apoi, organele genitale.
A trebuit să mă aplec, să depărtez picioarele și să-mi ating degetele.
Nu cred că a rămas vreun loc pe care nu l-a atins.
M-am speriat până în punctul în care am zis: „Nu!”
Îmi simțeam corpul violat. Adică…
Repeta încontinuu că era speriată
și că, dacă n-ar fi făcut lucrurile alea,
ar fi arestat-o.
Cine eram eu să pun lucrurile la îndoială?
Nu aveam autoritatea să fac asta.
La final, managerul meu s-a enervat
și a zis: „Du-te dracu'!”
și a închis.
Mi-a aruncat hainele și a plecat.
Apelul a durat ore întregi și a părut o eternitate.
Când am ieșit din cameră, îmi amintesc că părea
că nu era real.
După o zi sau două, mi-am dat seama
că, de fapt, nu mă acuzase nimeni de furt,
și la telefon nu a fost un polițist.
Zicea că nu vrea să vorbească despre asta
sau schimba subiectul.
Din cauza umilinței,
pur și simplu, cred că nu voiam să fie real.
Și, dacă discuți, devine real.
După asta, mi-am dat demisia și am renunțat la facultate.
Mi-am pierdut bursa.
N-am putut s-o fac. Pur și simplu,
am luat o pauză câțiva ani.
Deborah a avut dintotdeauna o inocență
și strălucire specifice.
După ce s-a întâmplat asta,
s-a scufundat într-o stare depresivă
și încă mă simt…
Scuze.
Încă mă simt vinovat, pentru că nu am făcut mai multe.
Cred cu tărie că apelantului nu-i pasă de umanitate
sau de ceea ce oamenii
simt în acele situații.
Cu siguranță, e un agresor sexual. E bolnav.
Trebuia să fie oprit.
Când mi-am dat seama că au existat mai multe victime,
am simțit că e datoria mea să opresc asta
și am muncit neobosit și necontenit ca să reușesc asta.
Asta se petrecea de zece ani în Statele Unite.
Ce m-a șocat și nu-mi venea să cred era că…
BUDDY STUMP - DETECTIV
…avansaserăm în acest caz încercând să-l rezolvăm,
și acum ajunseserăm la 73 de cazuri în 32 de state,
și telefonul încă suna zilnic.
De fiecare dată, apelurile proveneau din Panama City.
De fiecare dată. Niciodată din Texas, niciodată din California.
Și niciunul n-a fost rezolvat.
Am avut un caz la un Burger King din Fargo,
în care managerul a percheziționat o angajată de 17 ani.
În 2002, la Taco Bell, o tânără a fost percheziționată
de șeful ei și a fost acuzată că a furat ceva.
Cazul era prea mare.
Dar sunt două lucruri pe care nu vreau să le aud.
Nu vreau să aud cuvântul „nu” și nu-mi spune că nu pot!
Pe măsură ce timpul trecea, iar noi dădeam telefoane
și puneam întrebări…
Progresam din ce în ce mai mult.
După ce am vorbit cu Vic, am știut că au un posibil suspect.
Poate că el urma să obțină următoarea informație necesară.
Mi-a luat patru luni de dat telefoane.
Patru luni de înregistrări obositoare.
În sfârșit, aveam o imagine.
Se vedea că individul din filmarea realizată de sus
a cumpărat cartela.
Ne-a arătat caracteristicile individului.
Culoarea părului, înălțime, conformație.
Avea o vipușcă pe lateralul pantalonilor.
E specifică poliției.
Era polițist.
În sfârșit, era timpul să lăsăm telefoanele și să trecem la acțiune.
Am mers în Panama City după el.
Am zburat până în Panama City. Soarele e inamicul meu. Era cald.
Panama City e un loc de vacanță. Cred că e locul ideal din zonă
pentru aceste apeluri,
fiindcă oamenii de aici sunt în trecere.
Vin aici pentru câteva zile, o săptămână. Nu le pasă. Nimeni nu te cunoaște.
Căutam o fantomă. Cine era persoana din filmare?
Putea fi oriunde.
Investigam toate apelurile de la Wendy's din acea seară.
Toate patru avuseseră loc în aceeași seară,
aproximativ între 19:30 și 23:30,
cam în acel interval.
Două dintre apelurile de la Wendy's
au fost făcute de la o benzinărie.
Amândouă au durat în jur de 90 de minute și au fost consecutive,
deci el a stat la această benzinărie aproape trei ore.
M-am mirat să văd cabina atât de aproape de ușă.
Mă așteptam să fie mai retrasă,
mai departe de magazin.
E surprinzător.
Cred că era vorba despre putere. Adică dădea telefoane afară,
lângă trecători.
Voia să aibă putere asupra oamenilor.
Voia să știe că ei făceau ce le cerea.
Cred că e un agresor sexual în serie.
Adică a efectuat numeroase apeluri
ca să pună oamenii să percheziționeze femei și bărbați.
Este un om foarte periculos.
Le-a făcut rău multora…
cum nu vom ști niciodată.
Ne-am dus la secția de poliție din Panama City,
ne-am întâlnit cu detectivii lor și am început să analizăm informațiile
și cazul.
Am pornit laptopul și le-am arătat pozele
ca să vedem dacă ne puteau ajuta.
Le-am arătat poza,
iar ei au zis că nu-l recunoșteau.
Dacă era polițist, l-ar fi cunoscut.
Toți s-au uitat și au zis: „Nu, nu e polițist.”
Eu am întrebat de ce poartă pantaloni de polițist.
Iar ei au zis că nu sunt pantaloni de poliție.
„Aceea e o uniformă de gardian de închisoare. E gardian.”
Am zis: „Stai puțin! Poftim?”
M-a șocat că putea fi polițist.
Nu voiam să fie polițist. Iar acum eram surprins că nu era.
Nu. Cu siguranță, nu era polițist. Era gardian.
Dar încă ne îndreptam în direcția bună.
Restrânseserăm cercul de suspecți de la întregul stat Florida
la forțele de ordine,
apoi, la gardienii de închisori.
Acum eram mai optimist că-l vom identifica.
În timp ce încercam să aflăm de unde provenea apelul,
analizam alte cazuri,
dar scopul meu principal era să-i fac dreptate lui Louise…
O FARSĂ CRUDĂ
…ea fiind victimă în acest caz.
Cineva care s-a dat drept polițist a sunat
la un McDonald's din Mount Washington în aprilie 2004.
I-a spus managerului că Louise Ogborn era suspectă într-un jaf.
Le-a cerut managerului și logodnicului ei
s-o percheziționeze și s-o pună să presteze acte sexuale.
Logodnicul, Walter Nix,
a zis că a crezut că cel de la telefon era polițist.
Suspectul a știut cum să-l convingă.
Știa să-i facă să creadă ce le spunea
și-i convingea că trebuia să-i urmeze instrucțiunile.
Majoritatea zic că n-ar crede că cineva le-ar cere la telefon…
CRAINICĂ
…să facă o percheziție.
Cu toate acestea, acest apelant trebuie să fi știut foarte bine ce făcea.
Apelantul era genul de tip care nu ridica niciodată tonul.
Vorbea foarte coerent despre cum voia ca lucrurile să fie făcute
și descria aceste lucruri foarte bine,
așa că, dacă oamenii ar fi avut vreun dubiu, el le dădea o explicație
care elimina acel dubiu,
iar ei continuau și făceau ce le cerea.
Apelantul părea o figură autoritară,
așa că a sugerat
să acopere fereastra ca nimeni să nu vadă înăuntru
pentru a-i proteja pe ei, pe Louise.
Oferea descrierea angajatului,
ce haine purta.
Te gândeai: „De unde știa cum arăta angajatul?”
Credeau că vorbeau cu un polițist.
În mintea lor, la celălalt capăt al firului era un polițist.
De asemenea, un reprezentant al companiei McDonald's
vorbea cu polițistul.
Așa că ei se gândeau că totul era oficial.
Așa că a continuat, etapă cu etapă,
dorind să vadă cât de departe poate merge.
Cu siguranță, în acest caz, apelantul este infractorul,
răufăcătorul, dar oamenii au dat vina pe Donna Summers
și pe logodnicul ei, Walter Nix.
Doar pentru că nu l-am putut găsi pe apelant, să nu credeți
că acești părtași nu au fost acuzați
și nu ne-am ocupat de ei!
Walter Nix și Donna Summers au permis să se întâmple asta.
N-arăta bine pentru Nix. Avea capete de acuzare grave.
Îl prinseserăm în fapt
și nu avea cum să scape cu scuze.
Cazul lui Walter Nix nu a arătat prea bine.
A pledat vinovat pentru agresiune sexuală, a fost înregistrat în baza de date
și a fost condamnat la cinci ani de închisoare.
Bună seara! Sunt Lori Lyle. Un bărbat din Bullitt County merge la închisoare,
fiindcă a urmat ceea ce credea că erau ordinele unui polițist
de a abuza sexual o adolescentă.
Dl Nix chiar este un om bun care a fost prins într-o situație neobișnuită
și a luat o decizie foarte greșită.
Judecătorul n-a crezut în bunătatea lui Nix.
A respins acordul prin care primea doar probațiune,
dar a acceptat un acord care includea închisoarea.
Mi se pare uluitor
că cineva ar comite aceste fapte
în baza unui apel telefonic.
După acord, Nix a fost condamnat
la cinci ani de închisoare.
Donna Summers a făcut un lucru rău. L-a făcut intenționat.
Nimeni nu i-a pus arma la tâmplă zicându-i…
A făcut ce i-a cerut apelantul
și ar fi trebuit să știe că nu e bine.
Trebuia să fie pedepsită.
Trebuia să suporte consecințele.
Donna Summers a avut parte de o înțelegere, însă una de tip Alford,
adică îți recunoști vina,
fiindcă există destule dovezi pentru a te condamna,
dar, din punct de vedere legal, rămâi nevinovat.
Așa că a pledat vinovată pentru un delict și a primit un an de probațiune.
INCULPATA DIN CAZUL PERCHEZIȚIEI A PRIMIT PROBAȚIUNE
Fizic, Donna nu a ajuns la închisoare, dar a fost concediată de către McDonald's.
I-au suspendat contractul și au scăpat de ea.
Fața ei a apărut adesea la știrile de la ora șase
din cauza acestui caz.
Deci cariera ei a fost probabil distrusă.
Urmam instrucțiunile pe care mi le dădea apelantul.
Nu aș fi făcut așa ceva intenționat.
Nu sunt o infractoare.
Și simt atât de multă vină,
o vină atât de intensă în legătură cu ce s-a întâmplat!
Mi-a distrus viața. Cu siguranță, mi-a distrus-o.
Aveam o persoană care îi suna
și le cerea să comită fapte ilegale, iar ei se supuneau.
Nu voi înțelege niciodată de ce te-ai simți obligat
să faci așa ceva unei alte persoane
doar pentru că cineva ți-a cerut-o la telefon.
Mulți oameni cu care am vorbit au zis: „La naiba, n-aș face așa ceva!
De ce n-au închis telefonul?”
DR. JERRY M. BURGER PROFESOR PSIHOLOGIE SOCIALĂ
Eram la fel ca ceilalți.
Când am auzit de acest caz, am fost șocat
și probabil că am avut reacția multora,
adică: „Cum poate cineva să facă așa ceva?”
Dar apoi mi-am amintit că așa au reacționat
și la experimentul Milgram.
Dă-mi drumul! N-ai dreptul să mă ții aici.
Dă-mi drumul!
- Continuă, te rog! - Dă-mi drumul!
- Continuă! - Dă-mi drumul!
Stanley Milgram voia să știe de ce atât de mulți oameni
ascultă de figurile autoritare,
chiar dacă acestea
le cer să facă lucruri extrem de greșite.
Pentru aceste studii de supunere, Milgram a creat o situație artificială
într-un laborator.
Au fost implicate trei persoane.
Cineva făcea experimentul,
cineva era participantul adevărat, iar a treia persoană era un actor
care se prefăcea că este participant.
Profesorul a fost instruit să dea un test simplu de memorie.
Dacă cursantul răspundea greșit, atunci, trebuia
să primească un șoc electric, iar treaba profesorului era
să administreze șocul.
GENERATOR ȘOC
Desigur, șocurile electrice nu erau reale…
INTENS - EXTREM
…și fusese aranjat în așa fel încât cel care se prefăcea că e participant
să fie întotdeauna cursantul.
Adesea, cursantul răspundea greșit dinadins,
pentru ca profesorul să trebuiască să administreze șocuri și mai puternice.
PROFESOR (PARTICIPANT REAL) CURSANT (ACTOR)
Greșit!
225 de volți.
Cuvântul e „zgomot”.
Dintre participanți, 65% au continuat să administreze ceea ce credeau
că erau doze extrem de dureroase și chiar letale de șocuri electrice.
Acești oameni se chinuiau de fiecare dată când apăsau maneta.
Cu toate acestea, în ciuda rezistenței interioare pe care o simțeau,
situația era atât de intensă încât se trezeau
că apăsau maneta.
Cine apăsa maneta?
- Eu. - Dar de ce nu te-ai oprit?
Nu mă lăsa. Eu voiam să mă opresc!
Cel mai intrigant este că asta ne arată
că, în conjunctura potrivită…
oricine dintre noi ar fi probabil capabil să facă ceva tulburător
și poate chiar niște lucruri necaracteristice.
În decurs de câteva ore, am trecut de la a face un bine cuiva…
ALLAN APELUL NR. 89
…la a mă paște închisoarea,
doar pentru că am răspuns la acest apel.
Am fost credul. Am fost… Am crezut.
Am crezut în autoritate și am crezut că era un polițist.
Și am crezut că ajutam pe cineva
să scape dintr-o situație în care era acuzată.
RANDAL E. CONNELLY AVOCATUL LUI ALLAN
M-am dus la închisoare și l-am cunoscut pe Allan.
Mi-a spus o poveste despre un impostor
care s-a dat drept polițist
și care l-a pus să facă niște lucruri oribile.
A fost acuzat de niște fapte grave, inclusiv de viol și sechestrare.
Dar Allan nu se potrivea niciunei descrieri de violator sau răpitor
de care eu auzisem vreodată.
Am acceptat cazul și am fost de acord să mă ocup de el până la final.
Aveam în jur de 50 de ani când m-am angajat la Hardee's.
Am început ca asistent manager.
Eram începător la această slujbă, încă învățam mersul lucrurilor.
În acea după-amiază, mă pregăteam să ies din tură.
A sunat telefonul.
Am răspuns.
Domnul a zis…
Sunt cutare, de la Poliția Rapid City.
Am o plângere conform căreia o angajată de-ale tale a furat bani
de la un client.
Mă gândeam: „Uau! O angajată de-ale mele a furat de la un client?”
Nu știam ce să cred.
Polițistul a zis…
Variantele erau să meargă la secție
și să fie percheziționată corporal acolo sau să o facă la Hardee's.
Ea a fost de acord că ar prefera să fie percheziționată la Hardee's
în loc să meargă la secție.
Eram la telefon, iar el a început să-mi descrie procesul.
Descalț-o! Sunt bani în încălțăminte?
Apoi dă-i bluza jos și verifică-i mânecile!
Îmi spunea fiecare articol de îmbrăcăminte pe care ea trebuia să-l dea jos
și pe care eu trebuia să-l verific să văd dacă existau bani ascunși.
În acel interval, tânăra a vorbit de 13 ori
cu apelantul la telefon.
Asemenea lui Allan, și ea îl putea auzi
dând indicații despre următorul pas.
La un moment dat, a vrut să o pun să sară
ca să o audă făcând asta și să știe că făceam lucrurile
pe care-mi cerea să le fac.
Înșelăciunea a durat între două ore și jumătate și trei ore,
fapt care a sporit abilitatea apelantului
să tatoneze și să condiționeze, ducând lucrurile atât de departe.
Vocea lui părea foarte categorică și autoritară.
Eu spuneam: „Nu, nu vreau să fiu implicat în asta”,
dar simțeam că nu aveam de ales.
N-am găsit bani. Am zis: „Bun, ar trebui să încheiem.”
A zis că acum trebuia să văd dacă avea droguri.
Și m-am gândit: „Poftim? Credeam că percheziția e pentru bani.”
Apoi a continuat cu alte cerințe.
I-a cerut să facă anumite lucruri…
Î: UNDE TE-A ATINS ALLEN? R: PE PICIOARE, SÂNI, PESTE TOT.
…inclusiv să-i atingă…
MI-A ATINS SFÂRCURILE
…zonele intime.
M-A PUS SĂ MĂ APLEC, MI-A ATINS FUNDUL ȘI MI-A DEPĂRTAT FESELE
„Să-i verific orificiile de droguri?” Era un coșmar.
Știam că trebuia să închei ce se petrecea.
Atunci a intrat asistentul meu.
Și mi-am zis: „Doamne, ce am făcut?”
Am plecat. M-am dus acasă.
Prin manipulare psihologică și constrângere,
Allan a făcut ceva ce a regretat teribil.
Am început să mă îndoiesc de mine.
„Era polițist? A fost o farsă? Ce s-a întâmplat, de fapt?”
Eram în stare de șoc.
Apoi, în următoarea dimineață, m-am întors la Hardee's.
Acolo erau doi detectivi și m-au acuzat de trei infracțiuni.
Două acuzații de sechestrare și una de viol.
Nici nu-mi venea să cred ce se întâmplă.
PENITENCIARUL PENNINGTON
Din punctul meu de vedere, de la începutul anchetei,
Allan a fost, de asemenea, o victimă.
Poate că cea mai esențială particularitate a cazului a fost că a existat o cameră
care a înregistrat întreaga percheziție corporală de două ore jumătate sau trei.
Totul fusese înregistrat.
La început, tânăra i-a cerut
lui Allan să acopere… „Te rog, acoperă camera!”
El a zis: „Nu!” În mod categoric, a refuzat
să ascundă evenimentele din acea cameră.
Niciun infractor nu ar dori o înregistrare video
a acțiunilor sale.
Este absurd.
Nu-mi amintesc mare lucru din proces.
Îmi amintesc doar cum stăteam în boxă
spunând adevărul.
A fost sincer, și așa este Allan.
Juriul trebuia să-l cunoască pe Allan. Trebuia să vadă cine era el, de fapt.
Eram în stare de inconștiență,
habar n-aveam ce urmau să zică.
Mă gândeam: „Uau, mi-aș putea petrece restul vieții la închisoare!”
Judecătorul a întrebat juriul dacă are un verdict.
„Noi, juriul, pentru acuzațiile de viol și sechestrare, îl găsim pe acuzat…
nevinovat.”
Existau oameni care m-au crezut!
Pentru că nu știam dacă mai exista cineva care să mă creadă.
În afară de familia mea, evident.
Juriul poate să urască ce a făcut clientul,
dar să respecte probele și să-l găsească nevinovat.
A fost cel mai ilustru exemplu pe care l-am văzut vreodată
de capacitate a unui jurat de a face această deosebire.
Mi-a dat viața peste cap.
Relațiile personale…
Se gândeau doar: „Cum a putut cineva să facă asta?”
„Nu vreau să fiu asociat cu el.”
Și chiar și câțiva dintre prietenii mei de-o viață…
au renunțat la prietenia noastră.
Vreau doar să-i spun acelei tinere
că regret din tot sufletul.
Și este… E ceva ce…
E ceva ce mi-a bântuit viața.
Apelantul a comis crima perfectă,
fiindcă era complet anonim.
Se afla la 1.600 sau la 130 de kilometri distanță. Cine știe?
Așa că polițiștii s-au uitat doar la bărbatul din fața lor.
Nu-i interesa
să încerce să afle cine a efectuat apelul.
Suntem în Panama City, iar eu încerc să găsesc apelantul.
Ne-am dat seama că nu e polițist și că lucrează la închisoare.
ÎNCHISOAREA 1
În zonă existau trei închisori.
ÎNCHISOAREA 2 ÎNCHISOAREA 3
Ne-am dus.
Mergeam la cea mai apropiată. Apoi mergeam la a doua.
Dacă trebuia, mergeam și la a treia.
Am ajuns la primul penitenciar,
am intrat în biroul directorului, am deschis laptopul gândindu-ne:
„Să-i dăm drumul! Va fi atât de ușor!”
Iar el s-a uitat și a zis: „Nu, nu știu cine e.”
ÎNCHISOAREA 1
Nu știau cine naiba era.
Așa că am strâns…
ÎNCHISOAREA 2
…ne-am urcat în mașină și am pornit spre a doua.
Ne apropiam. Cineva trebuia să știe cine era.
Lucrez de 32 de ani în închisori.
CHRIS HUBBARD - ÎNCHISOAREA BAY
Pe 30 iunie eram la muncă, lucram.
Șeful închisorii Bay a sunat și a zis că are niște detectivi
care au o poză la care voiau să ne uităm.
„Sigur, haide!”
Am intrat în a doua închisoare, am trecut de pază,
apoi, în biroul directorului.
Eram alături de director și de un angajat de la securitate.
Am scos poza, iar directorul și șeful securității s-au apropiat.
Ne-au arătat o captură de ecran dintr-un video de supraveghere
de la Walmart, din Callaway.
Poza era de deasupra casei de marcat.
Și, imediat ce ne-am uitat, ne-am dat seama:
„La naiba, e David Stewart!”
Am zis: „Poftim?”
„David Stewart.”
Ce mama naibii?
L-am identificat. Nu știam ce să zic.
Polițiștii din cameră s-au luminat la față,
fiindcă acum aveau veriga lipsă.
Acela era David Stewart, deci acum știau pe cine căutau.
L-am întrebat pe director dacă David Stewart lucra în acea clădire.
Iar el a zis: „Nu doar că lucrează aici…”
„Dar e aici chiar acum.”
Nu-mi venea să cred. Deci nu doar că-l identificaserăm,
dar chiar atunci era în clădire.
Am crezut că-l vom prinde la interogatoriu.
Voiam o confesiune.
Când am mers la director, am zis: „Suntem gata. Aduceți-l!”
David Stewart era gardian la închisoare. Lucra în tura doi, de la 15:00 la 23:00.
Se ocupa cu îngrijirea, detenția și controlul deținuților,
se asigura că ei și toți ceilalți erau în siguranță.
A intrat directorul, iar în spatele lui era cineva.
Era identic cu poza și filmarea. N-aveai cum să ratezi asta.
Bărbat alb, în jur de 1,83 m, păr brunet, dat pe spate.
M-am prezentat și l-am întrebat de ce credea că ne aflăm acolo,
discutând cu el.
Iar el a zis: „Habar n-am.”
Se afla acolo de 30 de secunde și deja era foarte stânjenit.
Și mă gândeam că începe distracția, fiindcă știam că l-am prins.
Am zis: „Știm că tu ai efectuat farsele telefonice din Massachusetts
și din alte comunități din Statele Unite.”
Și, în acel moment, a început să transpire și să tremure.
Ne gândeam: „Bun, e bine.”
Apoi a zis: „A fost cineva rănit?”
Apoi a zis: „Slavă Domnului că s-a terminat!”
Când a făcut aceste afirmații, am crezut că l-am prins.
Fără niciun dubiu. Am zis: „Avem filmări cu tine
cumpărând cartele.”
A zis: „Nu eu am efectuat apelurile. Nu am fost eu.”
A negat că a cumpărat cartelele.
Nu a recunoscut și a invocat al cincilea amendament.
Așa că am încheiat interogarea, n-a mai spus nimic.
Când am auzit amploarea cazului,
nu mi-a venit să cred cât de mult a continuat fără să fie prins.
Încă suntem surprinși și șocați de asta.
Era prea târziu să-l supraveghem.
Știam că n-am fi putut să-l prindem în fapt.
Aveam nevoie de o confesiune, iar el nu mi-o oferea.
Investigația atârnă de un fir de păr.
Aveam nevoie de mai multe probe.
SECȚIA DE POLIȚIE PANAMA CITY, FLORIDA
POLIȚIA PANAMA CITY
Acum ne-am întors la poliția Panama City
și am zis: „Bun, care e următorul pas? Ce vom face?”
Am decis că trebuia să-i percheziționăm casa.
FUNDĂTURĂ
David Stewart locuia în Fountain,
la 40 de kilometri de centrul Panama City, în nord.
Fountain are multe drumuri neasfaltate și oameni care locuiesc în rulote.
Vor să fie lăsați în pace, își văd de treabă
și nu vor să fie vizitați de nimeni.
Locuia adânc în zona de pădure
și avea o rulotă și o mică magazie pe proprietate.
David nu știa că-i vom percheziționa casa până…
nu a deschis ușa.
Detectivii au percheziționat proprietatea…
și au găsit numeroase reviste pentru polițiști.
A candidat pentru multe posturi în poliție
din zonă.
De asemenea, am găsit jurnale. La un moment dat, fusese
polițist part-time la un departament local sau din comitat
și a scris lucruri precum:
„Luni, 21 aprilie, cu Brock. Am urmărit pe cineva care mergea cu 200 km/h.”
„Miercuri, 30 aprilie, sergent urmărit. 225 km/h.”
Era obsedat de a fi ofițer de poliție.
Se vedea că-l entuziasma.
Nu-mi ajuta cazul. Aveam nevoie de proba decisivă.
Au căutat întregul perimetru. Afară, în magazii…
apoi, bum!
Au găsit o cartelă telefonică.
Proba crucială a fost cartela.
Speram să găsim o legătură cu Mount Washington.
Îl puteam lega de Massachusetts? Oare asta era cartela? Asta ar fi fost
cireașa de pe tort.
În acel moment, treaba mea era să-l conving pe procuror să-l acuze.
Voiam să fie acuzat de un fel de agresiune sexuală,
deoarece credeam că se potrivește cu infracțiunile.
A instruit oamenii să agreseze sexual aceste victime.
Procurorul credea că e doar o farsă telefonică.
Deși era groaznică, degradantă,
procurorul credea că era prea dificilă o condamnare pentru agresiune sexuală,
fiind doar o farsă telefonică, iar el nefiind acolo fizic.
A fost la telefon.
Acest individ a efectuat apeluri timp de zece ani.
L-am găsit, și nimeni nu voia să-l acuze.
Era de necrezut.
Apoi l-am sunat pe Buddy Stump, Mount Washington.
M-a sunat Vic și l-am întrebat ce se întâmpla acolo.
Eram la 1.000 de kilometri distanță. „E arestat?”
Vic a zis: „Ei bine, nu cred că am destule probe ca să-l acuz.”
Și am zis: „Cum adică nu poți să-l acuzi? E acasă.”
„Știe că este supravegheat de poliție,
și tu îmi zici că tipul ar putea fugi
și l-am putea pierde?”
Mă gândeam: „Am muncit pe brânci trei luni de zile pentru acest caz,
l-am identificat, iar el va scăpa?”
Am zis: „Trebuie să oprim mizeria asta”
și am făcut tot ce am putut să obțin un mandat.
Ne-am întâlnit cu procurorul comitatului, cu cel districtual,
și cu judecătorul,
iar judecătorul a emis un mandat de arestare.
Mi-am sunat soția și i-am zis: „Dragă, pregătește-mi bagajul!
Plec în Panama City, Florida.”
Am pus mâna pe el. Urma să-l aduc acasă.
Vom face niște dreptate
pentru infernul pe care l-a provocat.
Adică… ce naiba putea să meargă prost?
STEVE ROMINES AVOCATUL LUI DAVID STEWART
Poliția crede că toate cazurile sunt victorii sigure.
Versiunea poliției nu coincide aproape niciodată cu ce s-a întâmplat, de fapt.
Dacă cred că David Stewart e nevinovat?
Știu sigur că nu e vinovat.
Subtitrarea: Diana Lupu