Og nå til en utrolig bløff
politiet sier at mange ble offer for.
En innringer som hevdet å være politi, var overbevisende nok
til å overtale noen daglige ledere til å seksuelt misbruke hurtigmat-ansatte.
Om jeg nektet å kroppsvisiteres,
ville jeg enten bli arrestert eller miste jobben.
Et par politifolk sa
at det finnes opptak av det som skjedde her.
Jeg hadde aldri sett noe liknende, og på 30 år har jeg ennå ikke det.
Hvem er det?
Innringeren utførte den perfekte forbrytelse,
for han er fullstendig anonym.
Vi har en overgriper på frifot,
og telefonen ringer fremdeles hver dag.
IKKE TA TELEFONEN
Sjefen min kom for å si
at han trengte meg på kontoret, noe som…
Det har nok aldri skjedd.
Og han ba meg lukke døra. Og…
Kontoret var skummelt lite.
Jeg visste ikke hva som foregikk, men jeg visste at noe var veldig galt.
Følte meg maktesløs.
Jeg vokste opp sør i Georgia. Vi flyttet mye.
Vi bodde i mange…
BLØFFTELEFON 67
…små bygdestrøk.
Deborah er tvillingsøsteren min.
Vi begynte på universitetet da vi var 18, på Georgia Southern…
DEBORAHS BROR
…og vi bodde i en liten husvogn
og prøvde å få endene til å møtes.
Vi levde fra måned til måned og hadde dårlig råd.
Men vi støttet hverandre.
Jeg ville alltid være uavhengig og ha mine egne penger,
så jeg fikk meg jobb på Taco Bell.
Jeg var 19 da jeg begynte.
Klokka var tre om morgenen,
og Deborah hadde kommet hjem fra jobben på Taco Bell,
og begynte å fortelle
om noe rart som skjedde med henne på jobben.
Det var en mandagskveld i november. Jeg jobbet et dobbelt skift.
Sjefen min sa at det var en etterforsker på telefonen.
Politibetjenten sa at en veske hadde blitt stjålet fra lobbyen,
og at jeg passet beskrivelsen av den som hadde tatt den.
Noe jeg syntes var sjokkerende,
for det er ikke noe jeg ville gjort.
Så politibetjenten ga meg to valg.
Enten kunne en fra politiet komme
og kroppsvisitere meg der,
eller så kunne jeg la sjefen min
gjøre det.
Jeg visste ikke engang hva kroppsundersøkelse betydde.
Jeg var veldig sårbar.
En som fulgte reglene.
Det ga ikke noe mening.
Og det var…
…forvirrende, for hun sa at hun måtte kle av seg.
DAGLIG LEDER
Jeg tok av hvert klesplagg og ga det til ham.
Han leste merkelappen for mannen på telefonen,
og så la han det i safen.
Politibetjenten hørtes rolig ut, som om han visste hva han gjorde.
Han ville at jeg skulle gjøre øvelser så jeg skulle svette,
så hvis man gned meg på huden,
kunne man se spor av grønt.
Politimannen sa: "Hvis penger hadde vært gjemt på kroppen din,
ville det vært synlig."
Jeg gned meg på hele kroppen
for å være sikker på at det ikke var noe spor av grønt.
Alt ble sjekket.
Munnen, ørene og kjønnsorganene mine.
Jeg måtte bøye meg ned og spre beina og ta på tærne.
Jeg tror ikke det var noen steder han ikke tok på.
Det ble så skremmende at jeg måtte si nei.
Jeg følte at kroppen min ble krenket. Jeg mener…
Hun sa igjen og igjen at hun var redd,
at hvis hun ikke gjorde som de sa,
ville hun bli arrestert.
Hvilken rett har jeg til å stille spørsmål?
Det er ikke noe jeg har autoritet til å gjøre.
Til slutt ble sjefen min sint
og sa: "Faen ta deg!"
Og la på,
og kastet klærne mine til meg og gikk ut.
Samtalen varte i flere timer, og det føltes som en evighet.
Selv da jeg kom ut av rommet, var det som om
ingenting var ekte.
En dag eller to senere innså jeg virkelig
at det ikke var noen som anklagde meg for å ha stjålet noe
og at det ikke var en ekte politibetjent.
Hun ville ikke snakke om det,
eller så byttet hun tema.
Jeg tror det ydmykende ved det hele
gjorde at jeg ikke ville at det skulle være virkelig.
Og om man sier det, blir det virkelig.
Sa opp jobben etter det, og sluttet på skolen.
Jeg mistet stipendet mitt.
Jeg klarte det ikke. Jeg bare
sluttet i noen år og tok en pause.
Det var en uskyld og glød ved Deborah
som alltid var der.
Og så, da dette skjedde,
kom noe veldig mørkt over henne,
og jeg føler fremdeles…
Unnskyld.
Jeg føler fremdeles mye skyld for at jeg ikke gjorde mer.
Jeg tror ikke innringeren tar noe hensyn til menneskelighet
eller hva folk
kan føle i en situasjon.
Definitivt en seksuell overgriper. Helt syk.
Han måtte stoppes.
Da jeg begynte å innse at det var flere ofre der ute,
følte jeg at det var min plikt å stoppe dette,
og jeg jobbet hvileløst og uten ende for å gjøre det.
Dette hadde foregått i ti år i hele USA.
Det som forbløffet meg, var at jeg ikke kunne tro vi hadde…
PENSJONERT ETTERFORSKER
…gått videre med saken og prøvd å løse den,
og var oppe i 73 saker i 32 stater,
og telefonen ringte fremdeles daglig.
Alle anropene ble sporet tilbake til Panama City hver gang.
Hver gang. Ikke én gang til Texas og en annen til California.
Og ingen av dem ble noensinne løst.
På en Burger King i Fargo i Nord-Dakota
foretok sjefen en kroppsundersøkelse av en 17 år gammel ansatt.
I 2002, på Taco Bell, ble en ung kvinne kroppsundersøkt
av sjefen etter anklager om å ha stjålet ting.
Saken var større enn meg.
Men det var to ting jeg ikke ville høre.
Jeg ville ikke høre "nei" eller at jeg ikke kunne.
Ettersom tida gikk og vi fortsatte å ringe
og stille spørsmål og…
Vi kom litt videre for hver gang.
Etter å ha snakket med Vic, visste jeg at de kanskje hadde en mistenkt.
Kanskje han ville få tak i informasjonen jeg trengte.
Det tok meg fire måneder med telefoner.
Fire måneder med langtekkelige opptak.
Endelig hadde vi et bilde.
Man kunne faktisk se vedkommende på et opptak ovenfra
idet han kjøpte kontantkortet.
Det viste oss vedkommendes karakteristikk.
Hårfarge, høyde, kroppsfasong.
Han hadde et bånd på buksesidene.
Politiet har bånd.
Han er politi.
Endelig var det på tide å legge på røret og begynne å handle.
Vi dro dit for å finne ham.
Jeg fløy til Panama City. Jeg liker ikke sola. Det var varmt.
Panama City er et feriested. Et perfekt sted i det området
for å ta disse telefonene,
for de fleste er der bare midlertidig.
De er der bare i noen dager eller en uke. Ingen bryr seg. Ingen kjenner deg.
Vi lette etter et spøkelse. Hvem var personen på opptaket?
Hvor som helst.
Jeg kikket på anropene til Wendy's den kvelden.
Alle fire anropene skjedde samme kveld,
antageligvis mellom 19.30 og 23.30,
mer eller mindre.
To anrop til Wendy's i Massachusetts
kom fra denne bensinstasjonen.
De er begge rundt 90 minutter lange og like etter hverandre,
så han var ved denne bensinstasjonen i nesten tre timer.
Jeg kunne ikke tro at telefonautomaten var så nærme døra.
Jeg trodde at den ville være mer skjermet,
litt lenger unna butikken.
Det var overraskende.
Jeg tror det er en maktgreie. Han ringte utendørs,
med folk som gikk forbi.
Han ville ha makt over folk.
Han ville vite at de gjorde det han ba dem om.
Jeg tror han er en serieovergriper.
Han tok flere telefoner
for å instruere noen til å kroppsundersøke folk.
Han som ringte, er veldig farlig.
Han har såret mange.
På måter som vi aldri får vite.
Vi dro til politiet i Panama City,
møtte deres etterforskere, og begynte å legge fram informasjonen
og gå gjennom saken.
Tok fram laptopen og viste dem bildene for å se
om de kunne hjelpe.
Tok fram bildet,
og de sa: "Nei, vi kjenner ham ikke igjen."
Om han var politi, ville de kjent ham.
De kikket på det og sa: "Han er ikke politi."
Jeg spurte: "Så hvorfor har han på seg politibukser?"
De sa det ikke var politibukser. Jeg sa: "Hva?"
"Det er uniformen til fengselsbetjenter. Han er fengselsbetjent."
Men jeg sa: "Vent litt nå. Hva?"
Det sjokkerte meg at han var politi.
Jeg ville ikke at han skulle være det, men ble overrasket over at han ikke var det.
Nei. Absolutt ikke en politibetjent. Fengselsbetjent.
Men vi lette fremdeles på riktig sted.
Vi hadde snevret inn søket etter den mistenkte fra hele staten Florida
til politiet,
og så til fengselsbetjenter.
Jeg hadde en bedre følelse av at vi kom til å identifisere ham.
Mens vi prøvde å finne ut hvor anropene kom fra,
gjennomgikk jeg andre saker,
men mitt hovedmål var å skaffe Louise rettferdighet…
EN GRUSOM BLØFF
…siden hun var et offer i saken.
FOX NYHETER
En mann som hevdet å være politi, ringte McDonald's
i Mount Washington i april i 2004.
Han fortalte sjefen at Louise Ogborn var mistenkt i et tyveri.
Så beordret han sjefen og hennes forlovede
til å kroppsundersøke Ogborn og utføre seksuelle handlinger.
Forloveden, Walter Nix,
sier han trodde mannen på telefonen var fra politiet.
Den mistenkte klarte å overtale ham.
Han fikk dem til å tro det han sa
og overbeviste dem om at de måtte følge hans instruksjoner.
De fleste sier at de aldri ville trodd noen på telefonen som ber dem…
NYHETSANKER
…kroppsundersøke noen.
Men denne bløffringeren må ha vært veldig god til det.
Innringeren var en som aldri hevet stemmen.
Han var velartikulert angående hvordan han ville ha ting gjort
og hvordan han beskrev det,
så om de tvilte, ga han dem en grunn
som fjernet tvilen,
og så gjorde de som han ville.
Bløffringeren hørtes ut som en autoritet,
så han foreslo
å dekke til vinduet så ingen kunne se inn,
for å beskytte dem og Louise.
Han ga en beskrivelse av den ansatte,
hva slags klær hun hadde på.
Man tenker: "Hvordan visste han hvordan den ansatte så ut?"
De trodde de snakket med politiet.
De trodde det var en politibetjent i andre enden,
og at det også var en representant fra McDonald's der,
sammen med politibetjenten.
Så de tenkte: "Dette er legitimt."
Så de fortsatte, den ene etter den andre,
mens han ville se hvor langt det kunne gå.
I denne saken er bløfferen den kriminelle
og skurken, men folk skylder på Donna Summers,
og de skyldte på forloveden hennes, Walter Nix.
Bare fordi vi ikke fant innringeren, må man ikke tro
at disse to medskyldige ikke ble siktet
og håndtert.
Walter Nix og Donna Summers lot det skje.
Det så ikke bra ut for Nix. Han hadde alvorlige anklager.
Vi tok ham på fersk gjerning,
og han kunne ikke snakke seg ut av dette.
Walter Nix hadde en dårlig sak
og sa seg skyldig i seksuell kriminalitet, ble notert i overgrepsregisteret
og måtte sone fem år i fengsel.
WAVE 3 NYHETER
God ettermiddag. Jeg er Lori Lyle. En mann fra Bullitt fylke skal fengsles
for å ha fulgt det han trodde var politiordre
om å seksuelt misbruke en tenåringsjente.
Mr. Nix er et godt menneske som ble fanget i en unik situasjon
og gjorde et veldig dårlig valg.
Dommeren var uenig i Nix' gode karakter.
Han avslo den første avtalen om prøvetid,
men godtok en ny avtale som inkluderte soning.
Det er helt utrolig for meg
at noen ville gjort dette
basert på en telefonsamtale.
Etter tiltaleprutingen ble Nix
dømt til fem år i fengsel.
Donna Summers gjorde en ugjerning. Hun gjorde det bevisst.
Ingen truet henne og sa…
Hun gjorde det innringeren sa,
og hun burde ha visst bedre.
Hun måtte holdes ansvarlig.
Hun måtte ta konsekvensene.
Donna Summers tiltaleprutet også, men hun fikk en Alford-tiltale,
altså at man innrømmer skyld
fordi det er nok bevis til å dømme en,
men man hevder fortsatt uskyld i lovens øyne.
Så hun sa seg skyldig i en forseelse og fikk ett års prøvetid.
DOMMER GIR KROPPSVISITASJON-TILTALT PRØVETID
Donna måtte ikke i fengsel, men hun fikk sparken fra McDonald's.
De sa henne opp og slapp henne som en varm potet.
Hun fikk ansiktet sitt på nyhetene
en del på grunn av saken.
Så karrieren hennes var nok over.
Jeg fulgte instruksjonene som jeg fikk av innringeren.
Det var ikke noe jeg ville gjøre med vilje.
Jeg er ikke kriminell.
Og jeg har skyldfølelse,
så utrolig stor skyldfølelse på grunn av det som skjedde.
Det har faktisk ødelagt livet mitt.
Det er en bløffer som ringer
og ber dem gjøre kriminelle ting, og de adlyder.
Jeg kommer aldri til å vite hvorfor de følte seg tvunget
til å gjøre noe sånt mot noen andre
bare fordi noen sa at de skulle det på telefonen.
Mange jeg snakket med sa: "Jeg hadde ikke gjort det!
Hvorfor la de ikke bare på?"
PROFESSOR I SOSIALPSYKOLOGI
Jeg var som alle andre.
Jeg ble lamslått da jeg først leste om bløffen,
og jeg hadde nok samme reaksjon som de fleste,
som er: "Hvordan kan noen gjøre det?"
Men så husket jeg at det er samme reaksjon folk har
når de ser på Milgram-studien.
Slipp meg ut! Dere har ikke rett til dette.
Slipp meg ut herfra!
-Vennligst fortsett. -Slipp meg ut!
-Fortsett. -Slipp meg ut!
Stanley Milgram var interessert i spørsmålet om hvorfor så mange
følger autoriteter,
selv når de autoritetene
gir instruksjoner om å gjøre noe galt.
Milgram skapte en kunstig situasjon i et laboratorium
og jobbet med lydighetsstudier.
Det var tre karakterer involvert.
En var forsøkslederen som ledet studien,
den andre var en ekte deltaker, og den tredje var en skuespiller
som utga seg for å være deltaker.
Læreren ble instruert til å gi en enkel hukommelsestest.
Hvis eleven ga feil svar, skulle han få
et elektrisk støt, og lærerens jobb
var å gi støtet.
STØTGENERATOR
Støtene ble selvfølgelig ikke gitt…
INTENS EKSTREM
…og det ble gjort sånn at den som utga seg for å være deltaker,
alltid ble eleven.
Eleven ga mange feil svar med vilje,
så læreren måtte gi sterkere og sterkere elektriske støt.
LÆRER (EKTE DELTAKER) ELEV (SKUESPILLERDELTAKER)
Feil!
225 volt.
Ordet er "støy".
Sekstifem prosent av Milgrams deltakere fortsatte å gi det de trodde
var ekstremt smertefulle, og kanskje dødelige, elektriske støt.
De var forpinte hver gang de måtte trykke på støtknappen.
Men til tross for den indre motstanden de opplevde,
var situasjonen så mektig at de allikevel
trykket på knappen.
Hvem trykket faktisk på bryteren?
-Jeg. -Men hvorfor stoppet du ikke bare?
Han lot meg ikke. Jeg ville stoppe!
Og det mest interessante med det er at det forteller oss
at under rette omstendigheter…
…er vi alle i stand til å gjøre veldig grusomme
og kanskje veldig ukarakteristiske ting.
RAPID CITY SØR-DAKOTA
I løpet av noen timer gikk jeg fra å gjøre noe riktig for noen…
BLØFFTELEFON 89
…til å risikere livstid,
bare fordi jeg tok denne telefonen.
Jeg var godtroende. Jeg var… Jeg trodde.
Jeg trodde på autoritet og at det var en politibetjent.
Og jeg trodde at jeg hjalp noen
ut av en situasjon hun var anklaget for.
ALLANS ADVOKAT
Jeg dro til fengselet og møtte Allan.
Han fortalte meg historien om en bløffmaker
som utga seg for å være politi
og fikk ham til å gjøre disse grusomme tingene.
Han fikk alvorlige tiltalepunkter, inkludert voldtekt og kidnapping.
Men Allan passet ikke profilen til voldtektspersoner eller kidnappere
som jeg hadde møtt.
Jeg tok saken og godtok å håndtere den for familien og fullføre den.
Da jeg fikk jobben på Hardee's, var jeg tidlig i femtiårene.
Jeg begynte som assisterende leder.
Jeg var ganske ny i jobben på Hardee's og lærte fortsatt hvordan ting ble gjort.
Den ettermiddagen var jeg nesten ferdig.
Telefonen ringte.
Så jeg tok telefonen.
En mann sa…
Jeg er den og den fra politiet i Rapid City.
Jeg har fått en klage om at en av dine ansatte har tatt penger
fra en kunde.
Jeg tenkte: "Jøss, har en av mine ansatte stjålet fra en kunde?"
Jeg var rådvill.
Politibetjenten sa…
Valgene hennes er å komme på stasjonen
og bli kroppsundersøkt, eller så kan hun bli kroppsundersøkt på Hardee's.
Hun var enig i at hun heller ville bli kroppsundersøkt på Hardee's
enn å dra til politistasjonen.
Jeg var på telefonen, og han begynte å fortelle meg prosedyren.
Ta av skoene hennes. Er det penger i dem?
Og så ta av blusen hennes og sjekk ermene.
Det var alle klesplagg jeg måtte få henne til å ta av
og sjekke for å se om hun hadde gjemt penger der.
I løpet av den tiden var jenta på telefonen
tretten ganger med innringeren.
Hun kunne også høre innringeren, slik Allan hørte ham,
gi instruksjoner om hva neste steg er.
Han ville at hun skulle gjøre stjernehopp
så han kunne høre henne gjøre det og vite at jeg gjorde
det han ba meg om.
Denne bløffen pågikk i 2,5 til 3 timer,
noe som faktisk styrket innringerens evne
til å manipulere og kondisjonere dem og ta saken så langt som han gjorde.
Stemmen hans hørtes veldig presis og krevende ut.
Jeg tenkte: "Nei, jeg vil ikke være en del av dette."
Men jeg følte ikke at jeg hadde noe valg.
Jeg fant ikke noe penger, og tenkte at vi var ferdige.
Han sa at nå måtte jeg se om hun hadde narkotika.
Og jeg tenkte: "Hva? Var ikke dette en kroppsundersøkelse angående penger?"
Og så fortsatte han med andre krav.
Innringeren ba ham gjøre ting…
"HVOR TOK ALLAN PÅ DEG?" "BEINA, BRYSTENE, OVERALT."
…som å ta på intime steder…
HAN TOK PÅ BRYSTENE MINE
…på henne fysisk.
FIKK MEG TIL Å BØYE MEG NED, TOK PÅ RUMPA MI, DRO RUMPEBALLENE TIL SIDE
"Sjekke om hun har narkotika i kroppsåpningene?" Det var et mareritt.
Jeg visste at jeg måtte avslutte det som foregikk.
Og omtrent da kom assistenten min inn.
Og jeg tenkte: "Herregud, hva gjorde jeg nå nettopp?"
Jeg bare kom meg ut og dro hjem.
Utsatt for psykologisk manipulasjon og tvang,
gjorde Allan noe han angret bittert på.
Jeg begynte å tvile.
"Var det en politibetjent? Var det en bløff? Hva skjedde nå?"
Jeg var i sjokk.
Og neste morgen dro jeg tilbake til Hardee's.
Og det var to etterforskere der, og de tiltalte meg for tre grove forbrytelser.
To kidnappingstiltaler og én tiltale for voldtekt.
Jeg kunne ikke tro det som skjedde.
PENNINGTON FENGSEL
Allerede tidlig i etterforskningen min mente jeg
at Allan også var et offer.
Det kanskje mest kritiske elementet i saken vår var at det var et kamera
som filmet hele kroppsundersøkelsen på mellom 2,5 og 3 timer.
Alt ble filmet.
Den unge kvinnen ba først om
at Allan skulle dekke til kameraet.
Han sa: "Nei, nei." Han nektet tvert
å skjule det som skjedde i rommet.
Ingen kriminelle ønsker dokumentasjon
og opptak av det de gjør.
Det er absurd.
Jeg husker ikke mye av rettssaken.
Det eneste jeg husker, var da jeg vitnet
og fikk fortelle sannheten.
Han var ærlig, og det er sånn Allan er.
Juryen måtte bli kjent med Allan. De måtte se hvordan han var.
Jeg var bevisstløs,
ante ikke hva de kom til å si.
Jeg bare tenkte at jeg kanskje måtte tilbringe livet i fengsel.
Og dommeren spurte juryen: "Har dere en kjennelse?"
"I siktelsen om voldtekt og kidnapping finner juryen den tiltalte…
…ikke skyldig."
Jeg tenkte: "Det er folk som tror meg!"
For jeg visste ikke om noen noensinne ville tro meg.
Bortsett fra familien min, selvfølgelig.
Juryen kan avsky hva klienten din gjorde,
men holde seg til bevisene og erklære ham ikke skyldig.
Det var det klareste eksempelet jeg har sett
på den evnen, at juryen trakk det skillet.
Det endevendte livet mitt.
Personlige forhold…
De tenkte bare: "Hvordan kan noen gjøre dette?"
"Jeg vil ikke ha noe med ham å gjøre."
Og til og med noen venner jeg hadde hatt hele livet…
…avsluttet vennskapet.
Det eneste jeg vil si til den jenta,
er unnskyld, med hele mitt hjerte.
Og det er… Det er bare noe som…
Det har vært en mørk sky over meg helt siden det skjedde.
Og innringeren utførte den perfekte forbrytelse,
for han er helt anonym.
Han er 1000 kilometer unna eller 80 kilometer unna, hvem vet?
Så politiet kikket umiddelbart bare på mannen foran dem.
De var uinteresserte
i å prøve å finne ut hvem som ringte.
Vi var i Panama City, og jeg sporet bløffringeren.
Vi innså at han ikke var politi, og at han jobbet i fengsel.
ANSTALT 1
Det var tre fengsel i området.
ANSTALT 3 - ANSTALT 2
Vi skulle dit.
Vi skulle til det nærmeste, og så det neste,
og om nødvendig til det tredje.
Vi kom til det første fengselet,
kom inn på direktørens kontor, åpnet laptopen og tenkte:
"Nå skjer det. Dette blir lett."
Og de så på bildet og sa: "Nei, jeg vet ikke hvem det er."
ANSTALT 1
De visste ikke hvem han var.
Så vi pakket sammen…
ANSTALT 3 - ANSTALT 2
…satte oss i bilen og dro til det neste.
Vi nærmet oss. Noen måtte vite hvem han var.
Jeg har jobbet som fengselsbetjent i 32 år.
BAY FENGSEL
30. juni var jeg på jobb, som vanlig.
Direktøren i Bay fengsel ringte og sa at det var noen etterforskere
som hadde et bilde vi måtte se på.
Det var greit.
Vi dro til det andre fengselet, gjennom sikkerhetskontrollen,
og så til direktørens kontor.
Vi var med direktøren og en av vaktene.
Jeg tok fram bildet, og direktøren og sikkerhetssjefen så på det.
De viste oss et skjermbilde fra et sikkerhetskamera
på Walmart i Callaway.
Det var et bilde ovenfra ved kassene.
Og så snart vi så på det, kunne vi se
at det var David Stewart.
Jeg sa: "Hva?"
"David Stewart."
Hva faen?
Vi hadde identifisert ham. Jeg var målløs.
Da vi identifiserte ham, ble politifolkene glade,
for nå hadde de biten som manglet.
Det var David Stewart, så nå visste de hvem de lette etter.
Jeg spurte direktøren om David Stewart jobbet der.
Og direktøren sa: "Ikke bare jobber han her…"
Men han er her akkurat nå.
Du tuller! Så ikke bare identifiserte han ham,
men de hadde ham der akkurat da.
Jeg trodde at et avhør ville virke.
Jeg ville ha en tilståelse.
Vi gikk til direktøren og sa: "Vi er klare. Ta ham med opp."
David Stewart var en fengselsbetjent på andre skift, fra 15.00 til 23.00.
Deres hovedoppgave er å ta hånd om de innsatte
og passe på at de og alle andre er trygge.
Direktøren kom inn med en mann bak seg.
Han var helt identisk mannen på bildet og opptaket. Det var helt åpenbart.
Hvit mann, rundt 1,80 høy, svart sleik.
Jeg introduserte meg og spurte hvorfor han trodde vi var der
og snakket med ham.
Han sa: "Jeg aner ikke."
Han hadde vært der et halvt minutt og var allerede veldig ukomfortabel.
Og jeg tenkte: "Nå skjer det." For jeg visste at vi hadde ham.
Jeg sa: "Vi vet at du bløffringte til Massachusetts
og andre lokalsamfunn i hele USA."
Han begynte å svette og skjelve da.
Jeg tenkte: "Ok, bra."
Så sa han: "Ble noen skadd?"
Og så sa han: "Gudskjelov, det er over."
Da han sa de tingene, trodde jeg at jeg hadde ham.
Uten tvil. Jeg sa: "Vi har opptak av deg
kjøpe kontantkort."
Han sa at det ikke var han som ringte.
Han nektet for å ha kjøpt kortene.
Han ville ikke innrømme det, og nektet å svare.
Så vi stoppet intervjuet og sa ikke mer.
Da jeg hørte hvor stort dette var,
kunne jeg ikke tro at han ikke hadde blitt tatt før.
Vi er fremdeles sjokkerte og overrasket.
Det var for sent å overvåke David Stewart.
Vi visste at vi ikke kom til å ta ham på fersk gjerning.
Jeg trengte en tilståelse, og han ga meg den ikke.
Etterforskningen hang i en tynn tråd.
Jeg trengte mer bevis.
POLITI
Så vi dro tilbake til politikontoret i Panama City
og sa: "Hva er neste steg? Hva skal vi gjøre?"
Jeg bestemte at vi måtte ransake huset hans.
BLINDVEI
David Stewart bodde i Fountain,
førti kilometer nord for sentrum i Panama City.
Fountain er masse grusveier og folk som bor i husvogner.
De vil bare være i fred med seg og sitt,
og vil ikke at noen skal komme dit.
Han bodde dypt inne i skogene
i en husvogn, med et skur på tomta.
David ante ikke at de ville ransake huset før…
…han åpnet døra.
Etterforskerne fra Panama City ransaket hele eiendommen.
De fant mange politiblader.
Han søkte på flere politijobber
i hele området.
Vi fant også dagbøker. På et tidspunkt var han åpenbart
politibetjent på deltid i et fylke eller en lokal avdeling,
og han skrev ting som:
"Mandag 21. april, kjørte med Brock. Forfulgte noen som kjørte i 200 km/t."
"Onsdag 30. april, forfulgte sersjant, 225 km/t."
Han var besatt av å være politibetjent.
Man merket at det begeistret ham.
Det hjalp ikke saken min. Jeg trengte håndfaste bevis.
De gjennomsøkte hele eiendommen. Utsiden, skuret…
…og så: pang.
Fant et kontantkort.
Nøkkelbeviset var et kontantkort.
Jeg håpet å knytte ham til Mount Washington.
Kunne vi knytte ham til Massachusetts? Var dette kortet? Det hadde vært
prikken over i-en.
Jobben min var å overbevise statsadvokaten om å tiltale ham.
Jeg ville ha ham tiltalt for overgrep,
for det passet elementene i forbrytelsen.
Han fikk noen til å begå overgrep mot disse ofrene.
Statsadvokaten mente at det bare var en bløff.
Selv om den var syk og nedverdigende,
mente statsadvokaten at det ville bli vanskelig å dømme ham for overgrep,
siden det bare var en bløfftelefon og han ikke var der personlig.
Han bare ringte.
I ti år har han tatt sånne telefoner.
Jeg fant ham, men ingen ville tiltale ham.
Det var faen meg utrolig.
Så ringte jeg Buddy Stump i Mount Washington.
Jeg fikk en telefon fra Vic, og jeg sa: "Hva foregår der nede?"
Jeg var 1000 kilometer unna. "Er han fengslet?"
Vic sa: "Jeg tror ikke jeg har nok til å tiltale ham ennå."
Og jeg sa: "Hva mener du med det? Han er hjemme.
Han vet at han blir overvåket,
og du mener å si at han kan flykte
og at vi kan miste ham?"
Jeg tenkte: "Jeg har jobbet hardt med denne saken i over tre måneder,
og vi fikk identifisert ham, men han får gå?"
Så jeg sa: "Vi må få en slutt på dette tullet."
Og jeg gjorde alt jeg kunne for å få en arrestordre.
Og vi møtte fylkesadvokaten, statsadvokaten,
distriktsdommeren,
og dommeren ga oss en ordre om å arrestere David Stewart.
Jeg ringte kona mi. Jeg sa: "Kjære, pakk kofferten min.
Jeg skal til Panama City."
Han er min. Jeg skal ta ham med hjem.
Vi skal ha rettferdighet
for det han har utsatt oss for.
Jeg mener, hva i helvete kan gå galt?
DAVID STEWARTS ADVOKAT
Politiet tenker at alle saker er en suksess.
Politiets versjon av hva som skjedde, er nesten aldri korrekt.
Tror jeg at min klient, David Stewart, er uskyldig?
Jeg vet at han ikke er skyldig.
Tekst: Audun Magnus Moss