Og nu til et utroligt svindelnummer,
som politiet siger, mange blev ofre for.
En, der udgav sig for at være politibetjent, var overbevisende nok
til at overtale bestyrere til at misbruge ansatte seksuelt.
Hvis jeg ikke tillod visiteringen,
ville jeg blive anholdt eller fyret.
Et par betjente fortæller mig,
at der er en video af det, der skete.
Jeg havde aldrig set noget lignende, og det har jeg stadig ikke.
Hvem er det?
Personen begik den perfekte forbrydelse,
fordi han er helt anonym.
Vi har en seksualforbryder på fri fod,
og telefonen ringer stadig hver dag.
Min leder fortalte mig,
at han ville se mig på kontoret,
hvilket aldrig var sket før.
Han sagde: "Luk døren."
Kontoret var så småt. Det var skræmmende.
Jeg anede ikke, hvad der foregik, men jeg vidste, der var noget helt galt.
Jeg var magtesløs.
Jeg voksede op i det sydlige Georgia. Vi flyttede meget rundt.
Vi boede i mange…
OPKALD NR. 67
…små landsbysamfund.
Deborah er min tvillingesøster.
Vi tog på college, da vi blev 18, Georgia Southern…
DEBORAHS BROR
…og vi boede i en lille husvogn
og klarede os knap nok.
Det var på månedsbasis. Det var altid ustabilt.
Men vi havde hinanden som støtte.
Jeg har altid ville klare mig selv, have mine egne penge,
så jeg fik et job på Taco Bell.
Jeg var 19 år, da jeg startede.
Klokken var tre om natten,
og Deborah kom hjem fra sit job på Taco Bell
og fortalte mig
om noget mærkeligt, hun var ude for på arbejdet.
Det var en mandag aften i november. Jeg havde dobbeltvagt.
Min leder sagde, der var en kriminalassistent i telefonen.
Betjenten sagde, der var blevet stjålet en pung fra lobbyen,
og at jeg passede til beskrivelsen af personen, der tog den.
Hvilket chokerede mig,
for det var ikke noget, jeg ville have gjort.
Så jeg fik to valgmuligheder af betjenten.
Enten skulle der komme en betjent
og kropsvisitere mig der,
eller jeg kunne lade min leder
gøre det.
Jeg vidste ikke, hvad en kropsvisitering indebar.
Jeg var meget sårbar.
En, der fulgte reglerne.
Det gav ikke mening.
Og det var…
…forundrende, for hun fortalte, at hun måtte tage sit tøj af.
LEDER
Hvert stykke tøj, jeg tog af, gav jeg til ham.
Han læste mærket op for manden i telefonen
og lagde det i pengeskabet.
Betjenten i telefonen lød, som om han vidste, hvad han gjorde.
Han bad mig lave øvelser, så jeg kom til at svede,
så hvis man gned på min hud,
kunne der komme grøn farve af.
Betjenten sagde: "Hvis der var penge gemt på din krop,
ville det være synligt."
Gned over hele min krop
for at sørge for, der ikke var grøn farve.
Alt blev tjekket.
Min mund, ører og så mine kønsorganer.
Jeg måtte bukke mig forover og sprede og røre tæerne.
Jeg tror ikke, der var noget sted, han ikke rørte.
Jeg blev så bange, at jeg til sidst tænkte: "Nej."
Min krop blev krænket. Jeg mener…
Hun blev ved med at sige, at hun var bange,
og hvis hun ikke gjorde dit eller dat,
ville de anholde hende.
Jeg kunne ikke stille spørgsmålstegn ved, hvordan det foregik.
Det har jeg ikke autoritet til.
Til sidst blev min leder vred
og sagde: "Fuck dig"
og lagde på,
kastede mit tøj til mig og gik ud.
Opkaldet varede i timevis, og det føltes som en evighed.
Da jeg kom ud af rummet, husker jeg, at det føltes
uvirkeligt.
En dag eller to efter indså jeg,
at der ikke var nogen, der anklagede mig for tyveri,
og at det ikke var en betjent i telefonen.
Når man spurgte, ville hun ikke tale om det,
eller hun skiftede emne.
Hele ydmygelsen ved det
skulle bare ikke være virkelig.
Siger man det, bliver det virkeligt.
Jeg sagde mit job op, droppede ud af skolen,
mistede mit stipendium.
Jeg kunne ikke. Jeg måtte bare
stoppe i et par år, tage en pause.
Der var en uskyldighed og en glæde i Deborah,
som altid var der.
Og da det her skete,
kom hun ind i et mørke,
og jeg føler stadig…
Undskyld.
Jeg føler stadig skyld over, at jeg ikke gjorde mere.
Jeg tror ikke, personen i røret har nogen medmenneskelighed
eller forstår, hvad folk
kan føle i en situation.
Bestemt en seksualforbryder, han er syg.
Han måtte stoppes.
Da jeg indså, der var flere ofre derude,
følte jeg, det var min pligt at stoppe det,
og jeg arbejdede utrætteligt for at få det til at ske.
Det havde foregået i over ti år på tværs af USA.
Det imponerende var, at jeg ikke kunne tro, vi havde…
PENSIONERET POLITIMAND
…fortsat med denne sag, prøvet at løse den,
og nu havde vi 73 sager i 32 stater,
og telefonen ringer stadig hver dag.
Alle opkaldene kunne spores til Panama City.
Hver gang. Ikke et eneste til Texas eller Californien.
Og ingen af dem blev opklaret.
Der var en Burger King i Fargo, North Dakota,
hvor en leder kropsvisiterede en 17-årig ansat.
I 2002 blev en ung kvinde kropsvisiteret på Taco Bell
af sin leder og anklaget for at stjæle ting.
Sagen var større end mig.
Men der er to ting, jeg ikke vil høre.
Jeg vil ikke høre et "Nej", eller at jeg ikke kan.
Tiden gik, og vi blev ved med at ringe
og stille spørgsmål og…
Vi kom lidt længere.
Efter jeg talte med Vic, vidste jeg, de måske havde en mistænkt.
Måske får han fat i det næste spor, jeg har brug for.
Det tog mig fire måneder med opkald.
KRIMINALASSISTENT
Fire måneder med kedelig video.
Endelig havde vi et billede.
Man kunne se personen på video ovenfra
købe taletidskortet.
Det viste os nogle kendetegn.
Hårfarve, højde, bygning.
Han har en stribe på siden af bukserne.
Den stribe er politi.
Han er betjent.
Endelig var det tid til at lægge telefonen og komme ud i felten.
Vi tog til Panama City.
Jeg fløj til Panama City. Mig og solen er fjender. Det er varmt.
Panama City er en ferieby. Det er et perfekt område
til at lave disse opkald,
for de fleste mennesker er rejsende.
De er her bare nogle dage, en uge. Alle er ligeglade. Ingen kender dig.
Vi leder efter et spøgelse. Hvem er personen i videoen?
Kan være alle vegne.
Jeg kiggede på alle fire Wendy's-opkald den aften.
Alle fire opkald var samme aften
mellem 19.30 og 23.30
sådan cirka.
To af opkaldene til Massachusetts
blev foretaget på tankstationen.
De var begge 90 minutter lange og lige efter hinanden,
så han må have været på tankstationen i næsten tre timer.
Utroligt, at mønttelefonen er så tæt på døren.
Jeg havde troet, den ville være mere privat
og længere væk fra forretningen.
Det er overraskende.
Jeg tror, det handler om kontrol. Han ringer udenfor,
mens folk går forbi.
Han ville kontrollere folk.
Han ville vide, de gjorde det, han bad dem om.
Jeg tror, han er vaneseksualforbryder.
Han foretog mange opkald
for at instruere nogen i at kropsvisitere andre.
Personen bag opkaldene er meget farlig.
Han har skadet mange.
På måder, vi aldrig vil forstå.
Vi tog hen til Panama City Politi,
mødte deres kriminalassistenter, og begyndte at klarlægge det hele
og gennemgå sagen.
Tænder computeren og viser dem billederne for at se,
om de kunne hjælpe.
Viste billedet,
og de sagde: "Nej, vi genkender ham ikke."
Var han betjent, ville de kende ham.
De så på det og sagde: "Nej, han er ikke betjent."
Jeg sagde: "Hvorfor har han så politibukser på?"
De sagde: "Det er ikke politibukser." "Hvad?"
"Det er en fængselsuniform. Han er fængselsbetjent."
Jeg sagde: "Vent lige lidt. Hvad?"
Chokerende, at han kunne være betjent.
Jeg ville ikke have, han var betjent. Jeg blev overrasket over, han ikke var.
Nej. Ikke politi. Fængselsbetjent.
Men vi kigger i den rigtige retning.
Vi indsnævrede puljen af mistænkte fra hele staten Florida
til ordensmagten
til fængselsansatte.
Nu troede jeg mere på, at vi ville identificere ham.
Mens vi prøvede at finde ud af, hvor opkaldet kom fra,
så jeg på andre sager,
men mit mål var retfærdighed for Louise…
OND SVINDEL
…fordi hun er offer i sagen.
Efterforskere siger, en mand ringede til McDonald's,
i Mount Washington i april 2004.
Han fortalte lederen, at Louise Ogborn var mistænkt for tyveri.
Han beordrede lederen og hendes forlovede
at kropsvisitere Ogborn og udføre seksuelle handlinger.
Den forlovede, Walter Nix,
sagde, at han troede, manden i telefonen var betjent.
Mistænkte kunne overtale ham.
Han fik folk til at tro på det, han sagde,
og overbeviste dem om, at de måtte følge hans instrukser.
De fleste ville ikke tro på nogen i telefonen, der beder dem…
NYHEDSVÆRT
…kropsvisitere.
Men svindleren måtte være meget god til det, han gjorde.
Personen i røret var typen, der aldrig hævede stemmen.
Han var velformuleret omkring, hvordan han ville have ting gjort,
og hvordan han beskrev, at det skulle gøres,
så hvis der var nogen tvivl hos dem, hvis han gav dem en grund,
fjernede det tvivlen,
så de gjorde det, han ville have.
Svindleren lød som en person med autoritet,
og han foreslog
at blænde vinduet, så ingen kunne se ind,
for at beskytte dem, beskytte Louise.
Han ville beskrive den ansatte,
hvilket tøj, de havde på.
Man tænker: "Hvordan vidste han, hvordan den ansatte så ud?"
De tror, de taler med en betjent.
I deres øjne er der en politibetjent i den anden ende
og en repræsentant fra McDonald's på en anden linje
hos politibetjenten.
Så de tænker: "Det er ægte."
Så de fortsætter, én ting ad gangen
for at se, hvor langt han kan komme.
I dette tilfælde er svindleren kriminel,
skurken, men folk giver Donna Summers skylden,
og de gav Walter Nix skylden.
Bare fordi vi ikke kan finde svindleren, må I ikke tro,
at de to deltagere ikke bliver sigtet
og håndteret.
Walter Nix og Donna Summers var dem, der lod det ske.
Det så ikke godt ud for Nix. Det var alvorlige sigtelser.
Han var taget på fersk gerning,
og han kunne ikke tale sig ud af det.
Walter Nix har ikke en god sag,
og han erklærede sig skyldig i sexforbrydelser og må stå i registeret,
og han må afsone fem år i fængsel.
God eftermiddag, jeg er Lori Lyle. En mand fra Bullitt County skal i fængsel
for at have fulgt, hvad han troede var instrukser fra politiet
om at misbruge en teenagepige seksuelt.
Hr. Nix er en god person, som blev fanget i en unik situation
og traf et dårligt valg.
Dommeren benægtede Nix' gode karakter.
Han nægtede den første aftale om en betinget dom,
men accepterede en ny aftale om afsoning i fængsel.
Det er helt utroligt,
at nogen kunne udføre disse handlinger
på baggrund af et telefonopkald.
Efter aftalen endte Nix med
at blive idømt fem års fængsel.
Donna Summers gjorde noget slemt. Hun gjorde det med forsæt.
Hun blev ikke truet med en pistol.
Hun gjorde det, personen i røret sagde,
og hun burde have vidst bedre.
Hun skulle holdes ansvarlig.
Hun måtte betale prisen.
Donna Summers tilstod også, men det var en Alford-tilståelse,
hvor man indrømmer skyld,
fordi der er nok beviser til en dom,
men man fastholder sin uskyld i lovens øjne.
Så hun erklærer sig skyldig i en mindre forseelse og får et års betinget fængsel.
DOMMER GIVER TILTALT FOR KROPSVISITATION BETINGET DOM
Fysisk kom Donna ikke i fængsel, men hun blev fyret af McDonald's.
De afsluttede hendes ansættelse.
Hendes ansigt var i nyhederne
en del i løbet af sagen.
Så hendes karriere var nok ødelagt.
Jeg fulgte instruktionerne fra personen i røret.
Det var ikke noget, jeg ville gøre.
Jeg er ikke kriminel.
Og jeg har skyldfølelse,
meget skyldfølelse over det, der skete.
Det har ødelagt mit liv. Det har ødelagt det fuldstændig.
Du har en svindler, der ringer
og beder dem gøre noget kriminelt, og de indvilliger.
Jeg vil aldrig forstå, hvordan man kan føle sig forpligtet
til at gøre sådan noget mod en anden,
bare fordi nogen har sagt det i telefonen.
Mange, jeg har talt med, sagde: "Det ville jeg sgu ikke gøre!
Hvorfor lagde de ikke på?"
PROFESSOR I SOCIALPSYKOLOGI
Jeg var ligesom alle andre.
Jeg var forbløffet, da jeg læste om svindelsagen,
og jeg reagerede nok som de fleste:
"Hvordan kan nogen finde på det?"
Men så huskede jeg, at det er den samme reaktion
som i Milgram-eksperimentet.
Slip mig ud! Du har ingen ret!
Slip mig ud!
-Fortsæt, tak. -Slip mig ud!
-Fortsæt. -Slip mig ud!
Stanley Milgram var interesseret i, hvorfor så mange mennesker
accepterer autoritetsfigurer,
selv når autoritetsfigurerne
giver instruktioner om at gøre noget meget forkert.
Milgram lavede en opstillet situation i et laboratorie.
Det var lydighedseksperimenter.
Der var tre karakterer.
En person var den, der afholdt eksperimentet,
en person var ægte deltager, og en tredje person var skuespiller,
der lod, som om de var deltager.
Læreren blev bedt om at udføre en simpel hukommelsestest.
Hvis eleven svarede forkert, skulle han
få elektrisk stød, og det var lærerens job
at give det stød.
STØDGENERATOR
Selvfølgelig blev der ikke givet stød…
INTENST EKSTREMT
…og det var arrangeret så den, der lod, som om de var deltager,
altid skulle være eleven.
Eleven gav mange forkerte svar med vilje,
så læreren var nødt til at give stærkere og stærkere elektriske stød.
LÆRER (ÆGTE DELTAGER) ELEV (SKUESPILLER)
Forkert!
To hundrede femogtyve volt.
Ordet er "støj".
Femogtres procent af Milgrams deltagere fortsatte med at give det, de troede,
var ekstremt smertefulde og muligvis dødelige elektriske stød.
Det pinte disse mennesker, hver gang de måtte give et stød.
Men selvom de følte stærk modstand mod det,
var situationen så stærk, at de alligevel så sig selv
trække i håndtaget.
Hvem trykker på kontakten?
-Det var mig. -Hvorfor stoppede du ikke bare?
Jeg måtte ikke. Jeg ville stoppe!
Og det mest interessante ved det er, at det fortæller os alle,
at under de rette omstændigheder…
…er hver af os i stand til at gøre nogle meget forstyrrede
og måske ukarakteristiske ting.
På få timer gik jeg fra at gøre noget rigtigt for nogen…
OPKALD NR. 89
…til at stå overfor livstid,
fordi jeg tog telefonen.
Jeg var godtroende. Jeg troede på det.
Jeg troede på autoriteten, og at det var en politibetjent.
Og jeg troede, jeg hjalp nogen
ud af en situation, hun var anklaget for.
ALLANS ADVOKAT
Jeg tog til fængslet og mødte Allan.
Han fortalte mig historien om en bedrager,
der udgav sig for at være betjent
og fik ham til at gøre disse frygtelige ting.
Han var sigtet for alvorlige forbrydelser, inklusive voldtægt og kidnapning.
Men Allan lignede ikke nogen voldtægtsmand eller kidnapper,
som jeg nogensinde havde set.
Jeg tog sagen og indvilligede i at håndtere den for familien.
Da jeg fik jobbet var jeg i starten af 50'erne.
Jeg kom ind som daglig leder.
Jeg var relativt ny hos Hardee's, stadig ved at lære alting.
Den eftermiddag havde jeg snart fri.
Telefonen ringede.
Så jeg tog telefonen.
Herren sagde:
Jeg er den og den fra Rapid City Politi.
Jeg har modtaget en anmeldelse om, at en af dine ansatte har stjålet penge
fra en kunde.
Jeg tænkte: "Skulle en af mine ansatte stjæle fra en kunde?"
Hvad skulle jeg tro?
Betjenten sagde…
Hun kunne tage på politistationen
og blive kropsvisiteret, eller hun kunne blive det på Hardee's.
Hun ville hellere kropsvisiteres på Hardee's
end tage på politistationen.
Jeg er i røret, og han begynder at fortælle mig processen.
Tag hendes sko af. Er der nogen penge i skoene?
Tag så hendes bluse af og tjek ærmerne.
Det var hvert stykke tøj, jeg måtte få hende til at tage af
og tjekke, om hun gemte penge nogen steder.
I den tid talte den unge dame i telefon
med personen 13 gange.
Hun kan også høre personen, mens Allan hører ham,
give instruktioner om, hvad næste skridt er.
På et tidspunkt skulle hun lave sprællemænd,
så han kunne høre, hun gjorde det og vide, at jeg udførte
de ting, han bad mig om.
Dette foregik over 2,5 til tre timer,
hvilket faktisk forøgede personens evne
til at øve indflydelse og tage tingene så vidt, som han gjorde.
Hans stemme lød meget præcis, meget krævende.
Jeg tænkte: "Nej, det vil jeg ikke tage del i",
men jeg følte ikke, jeg havde noget valg.
Jeg fandt ingen penge. Så nu burde vi være færdige.
Så sagde han, jeg skulle tjekke hende for stoffer.
Jeg tænkte: "Hvad? Jeg troede, det handlede om at finde penge."
Og så fortsatte han med andre krav.
Personen bad ham gøre bestemte ting…
HVOR RØRTE ALLAN DIG? SVAR: MINE BEN, BRYSTER, OVERALT.
…som at røre intime områder…
HAN RØRTE MINE BRYSTVORTER
…på hende fysisk.
FIK MIG TIL AT BØJE MIG NED, OG HAN RØRTE MIN RØV, SPREDTE MINE BALDER
"Tjek hendes sprækker for stoffer?" Det var et mareridt.
Jeg vidste, jeg måtte stoppe det, der foregik, det vidste jeg.
Og på det tidspunkt kom min assistent ind.
Og jeg tænkte: "Åh gud, hvad har jeg gjort?"
Jeg kom ud derfra. Jeg tog hjem.
Gennem psykisk manipulation og tvang
gjorde Allan noget, han inderligt fortrød.
Jeg begyndte at spørge mig selv:
"Var det en betjent? Var det en spøg? Hvad skete der egentlig?"
Jeg var i chok.
Og næste morgen tog jeg ned på Hardee's.
Og der var to betjente der, og de sigtede mig for tre forbrydelser.
To om kidnapning og en om voldtægt.
Jeg kunne ikke tro det, der skete.
PENNINGTON COUNTY FÆNGSEL
Som jeg så det allerede tidligt i min efterforskning,
var Allan også et offer.
Den mest kritiske del af vores sag var, at der var et kamera,
der optog alle 2,5 til tre timer af kropsvisiteringen.
Det hele var på videoen.
Den unge dame bad i begyndelsen
Allan om at dække… "Vær sød at dække kameraet."
Han sagde: "Nej." Han nægtede eftertrykkeligt
at skjule det, der skete i rummet.
Ingen kriminel ville ønske beviser
på hans adfærd på video.
Det er absurd.
Retssagen er tåget i min hukommelse.
Jeg husker kun at være på skranken
og få lov at fortælle sandheden.
Han var ærlig, og sådan var Allan.
Juryen skulle kende Allan. De skulle se det, der var indeni.
Jeg var bevidstløs,
havde ingen anelse om, hvad de ville sige.
Jeg kan komme til at tilbringe resten af livet i fængsel.
Dommeren spurgte juryen: "Har I nået en afgørelse?"
"Vi i juryen finder, at den tiltalte i sigtelserne om voldtægt og kidnapning…
…ikke er skyldig."
Der var folk, der troede på mig!
For jeg vidste ikke, om nogen nogensinde ville tro på mig.
Udover min familie, selvfølgelig.
Juryen kan foragte det, klienten gjorde,
men bøje sig for beviserne og erklære ham uskyldig.
Det var det mest tankevækkende eksempel på,
at en jury kan skelne på den måde.
Det vendte mit liv på hovedet.
Personlige forhold…
Alt, de tænkte, var: "Hvordan kan nogen gøre det?
Jeg vil ikke kende ham."
Endda et par af mine livslange venner…
…forlod venskabet.
Det, jeg gerne vil sige til den unge dame, er
undskyld af hele mit hjerte.
Og det er… Det er noget, som…
Det er en mørk sky over hele mit liv.
Og personen begik den perfekte forbrydelse,
fordi han er helt anonym.
Han er 1.000 kilometer væk eller 100 kilometer væk, hvem ved?
Så politiet så kun på manden foran dem.
De var ikke interesserede i
at forsøge at finde manden, der foretog opkaldet.
Vi er i Panama City, og jeg er på sporet af svindleren.
Vi indser, han ikke er politibetjent, men fængselsansat.
FÆNGSEL 1
Der er tre fængsler i området.
Vi tager afsted.
Vi tager til det nærmeste. Så tager vi til det næste.
Og så til det tredje.
Vi kommer til det første fængsel,
kommer ind til inspektøren, åbner laptoppen og tænker:
"Sådan. Det bliver nemt."
De ser på det og siger: "Nej, jeg ved ikke, hvem det er."
FÆNGSEL 1
De vidste ikke, hvem han var.
Så vi pakker sammen…
FÆNGSEL 2
…og kører til det næste.
Vi kommer nærmere. Nogen må vide, hvem han er.
Jeg har tilbragt 32 år i fængselsvæsnet.
BAY FÆNGSEL
Den 30. juni var jeg på arbejde.
Chefen for Bay County Fængsel ringede og sagde, nogle efterforskere
havde et billede, vi skulle se på.
"Ja, bare kom."
Vi kommer ind i det næste fængsel, går igennem sikkerhedstjekket
og så til inspektørens kontor.
Vi er sammen med inspektøren og en fra sikkerhedspersonalet.
Jeg henter billedet frem, inspektøren og sikkerhedschefen kommer over.
De viste os et skærmbillede fra en overvågningsvideo
fra Walmart i Callaway.
Det var et billede ovenfra ved kassen.
Man kunne se, så snart vi kiggede på det:
"Pokkers, det er David Stewart."
Jeg sagde: "Hvad?"
"David Stewart."
Hvad fanden?
Vi identificerede ham. Jeg var målløs.
Betjentenes ansigter lyste op,
for nu havde de den manglende brik.
Det er David Stewart, så nu ved de, hvem de leder efter.
Jeg spurgte inspektøren: "David Stewart, arbejder han her?"
Inspektøren siger: "Han arbejder her ikke bare.
Han er her lige nu."
Det er løgn. Så vi fik ikke bare identificeret ham,
han er i fængslet på det tidspunkt.
Jeg troede, en afhøring ville fange ham.
Jeg ville have tilståelsen.
Vi gik til inspektøren og sagde: "Vi er klar til ham. Hent ham."
David Stewart var fængselsbetjent. Han havde eftermiddagsvagt fra 15 til 23.
Deres opgaver er pleje, forvaring og kontrol af indsatte,
sørge for deres sikkerhed og alle andres sikkerhed.
Inspektøren kom ind, personen bag dem.
Han var identisk med billedet og videoen. Det var ikke til at overse.
Hvid mand, omkring 180 cm høj, sort hår, der var strøget tilbage.
Jeg præsenterede mig selv og spurgte ham, hvorfor han troede, vi var der
for at tale med ham.
"Jeg aner det ikke."
Han havde kun været der i 30 sekunder, og han var allerede utryg.
Jeg tænkte: "Så er det nu", for jeg vidste, vi havde ham.
Jeg sagde: "Vi ved, du foretog svindelopkaldene til Massachusetts
og andre lokalsamfund over hele USA."
Så begyndte han at svede og ryste.
Man tænker: "Okay, godt."
Så sagde han: "Kom nogen til skade?"
Derefter sagde han: "Gudskelov, det er slut."
På det tidspunkt, da han sagde det, troede jeg, at jeg havde ham.
Uden tvivl. Jeg sagde: "Vi har dig på video.
Du køber taletidskort."
Han sagde: "Jeg foretog ikke opkaldene."
Han benægtede at have købt taletidskort.
Han vil ikke indrømme det og nægter så at sige mere.
Vi stoppede forhøret og sagde ikke et ord til.
Da jeg hørte, hvor omfattende det var,
kunne jeg ikke forstå, det var fortsat så længe.
Vi er stadig overraskede og chokerede.
Det var for sent at overvåge David Stewart.
Vi vidste, vi ikke kunne tage ham på fersk gerning.
Jeg havde brug for en tilståelse, og den kom ikke.
Efterforskningen hang i en tynd tråd.
Jeg måtte finde flere beviser.
POLITI PANAMA CITY, FLORIDA
Vi tog tilbage til Panama Citys politistation,
og vi tænkte: "Okay, hvad er næste skridt? Hvad skal vi gøre?"
Jeg beslutter at få en ransagningskendelse til hans hus.
BLIND VEJ
David Stewart boede i Fountain,
som er 40 kilometer nord for Panama City.
Fountain har mange grusveje, folk, der bor i husvogne.
De vil være i fred, passe sig selv
og ikke have, at der kommer nogen derned.
Han bor dybt inde i et skovområde,
og han har en husvogn, og der er et lille skur på ejendommen.
David anede ikke, de ville ransage huset før…
…han åbnede døren.
Panama City Politi udfører en ransagning…
…og fandt flere politimagasiner.
Han søgte mange politistillinger
i hele området.
Vi fandt også dagbøger. Han var på et tidspunkt
deltidsbetjent i en lokal afdeling,
og han skrev ting som:
"Mandag 21. april, kørte med Brock. Jagtede nogen, der kørte 200 km i timen."
"Onsdag 30. april, jagtede politiassistent, 225 km i timen."
Han var besat af at være politibetjent.
Man kunne se, det begejstrede ham.
Men det hjalp ikke min sag. Jeg måtte finde definitive beviser.
De afsøgte hele ejendommen. Udenfor, i skuret…
…og så, bang.
Fandt et taletidskort.
Nøglebeviset var et taletidskort.
Kan vi forbinde ham til Mount Washington?
Kan vi forbinde ham til Massachusetts? Er det kortet? Det ville være
toppen af kransekagen.
Mit job er så at overbevise anklageren om at rejse sigtelse.
Jeg vil have, han bliver sigtet for seksuelt overgreb,
for jeg syntes, det passede til forbrydelsen.
Han instruerede nogen i at begå seksuelt overgreb på disse ofre.
Den offentlige anklager mente, det var svindel.
Selvom det var sygt og nedværdigende,
mente anklageren, det var for hårdt at dømme ham for en sexforbrydelse,
når det bare var et opkald, og han ikke var der fysisk.
Han var i telefonen.
I ti år har personen foretaget de opkald.
Jeg finder ham, og ingen vil sigte ham.
Det er fandeme utroligt.
Så ringede jeg til Buddy Stump, Mount Washington.
Vic ringede, og jeg sagde: "Hvad sker der dernede?"
Jeg er 1.000 kilometer væk. "Er han i fængsel?"
Vic sagde: "Jeg tror ikke, jeg har nok til at sigte ham endnu."
Og jeg sagde: "Hvad pokker, kan du ikke sigte ham? Han er hjemme.
Han ved, politiet undersøger ham,
og du fortæller mig, han kan stikke af,
og vi kunne miste ham?"
Jeg tænkte: "Jeg har arbejdet hårdt på denne sag i over tre måneder,
vi identificerer ham, og han får lov at gå?"
Jeg besluttede, vi skulle stoppe det lort,
og jeg gik hårdt til den for at få en arrestordre.
Vi mødtes med anklagerne fra amtet og staten
og en dommer,
og dommeren udstedte en arrestordre på David Stewart.
Jeg ringede til min kone. Jeg sagde: "Skat, pak min kuffert.
Jeg skal til Panama City."
Han er min. Jeg får ham hjem.
Vi skal få noget retfærdighed
for det helvede, han har forårsaget.
Hvad pokker kan gå galt?
DAVID STEWARTS ADVOKAT
Politiet tror, alle sager er ligetil.
Politiets version af det, der skete, er næsten aldrig det, der faktisk skete.
Mener jeg, at min klient er uskyldig?
Jeg ved, at han ikke er skyldig.
Tekster af: Satine von Gersdorff