І через цей неймовірний розіграш,
згідно з поліцією, постраждало чимало людей.
Людина, що дзвонила, доволі переконливо вдавала поліцейського,
щоб умовити деяких менеджерів на секс-знущання з робітників фастфуду.
Якби я не підкорилася,
мене б або арештували, або звільнили, або все разом.
Поліцейські сказали мені,
що є відео того, що тут сталося.
Ні до, ні після я більше такого ніколи не бачив за всі 30 років служби.
Я тримаю слухавку, і він починає казати мені, що робити.
«Зніміть її блузку».
Він вимагав зняти один предмет одягу за іншим.
Він обмацав кожен міліметр мого тіла.
Перевірити її щілини на наркотики?
Він вимагав описати йому мої груди, як виглядають мої геніталії,
навіть розмір мого ліфчика.
Я був у шоці.
Хто це?
Психологія, задіяна людиною, що дзвонила, була дивовижною.
Я не знав, на що він був здатен.
Я лише знав, що це погана людина.
Додзвонювач скоїв ідеальний злочин,
бо він лишився цілком анонімним.
Burger Kings і Taco Bells…
Усі без винятку ресторани стали жертвою цього додзвонювача.
Сексуальний хижак лютував на волі,
і щодня десь дзвонив телефон.
НЕ БЕРИ СЛУХАВКУ
МАУНТ-ВАШИНГТОН, КЕНТУККІ
Тут доволі гарне місце для життя.
Гарне місце, щоб осісти з родиною, гарні школи.
Небагато злочинів.
БАДДІ СТАМП — ДЕТЕКТИВ У ВІДСТАВЦІ
Тієї ночі, коли я отримав дзвінок щодо справи з «МакДональдз»,
я був удома, займався своїми справами.
Мені подзвонив заступник начальника поліції і запитав:
«Бадді, що ти робиш?» Я відповів:
«Сиджу на дивані, відпочиваю, дивлюся старий телек».
А він сказав: «Треба, щоб ти приїхав сюди.
Я тут, у "МакДональдз", і не знаю, як це пояснити.
Просто тут відбуваються дуже погані речі,
і ти мені потрібен».
Це сталося дев'ятого квітня 2004 року.
Мене лише три тижні тому підвищили.
Гадаю, тоді я був простим детективом-новачком.
Я поїхав до «МакДональдз»,
я дійсно не розумів, що коїться.
Поліцейські авто були всюди, люди бігали туди-сюди…
Я зайшов до «МакДональдз»… Він усе ще продовжував працювати.
Ми пройшли крізь кухню та коридор позаду.
То було божевілля.
Люди бігали навколо, наче безголові курки.
Відразу було помітно атмосферу тотального пригнічення,
і як у всіх читалося на обличчі,
що їм не віриться, що таке сталося.
Я побачив жертву в офісі позаду.
Вона здавалася засмученою, опустила голову.
Менеджер був засмучений. І його заступниця теж.
Неначе там пройшовся торнадо.
І я подумав: «У що, у біса, вони мене втягнули?»
Вони намагалися пояснити мені, що сталося,
але в їхніх словах було небагато сенсу.
Усе, що я міг зрозуміти,
що це якось стосувалося телефонного дзвінка.
А тоді один із присутніх офіцерів розповів мені. Він сказав:
«Є відео того, що тут сталося».
А я відповів: «Що?»
Там була камера стеження, що записувала все.
Я сказав: «Гаразд, припиніть.
Годі розмов про це. Ви так до смерті мене забалакаєте.
Погляньмо, що тут насправді сталося».
Ми почали дивитися те відео. Звуку не було.
Лише зображення на екрані, наче в німих фільмах.
Донна Саммерс, яка була заступницею менеджера,
вона говорила з кимось по телефону.
Цього конкретного дня
до ресторану надійшов дзвінок.
І заступниця менеджера ресторану,
Донна Саммерс, 51 рік, узяла слухавку.
КОННІ ЛЕОНАРД — ВЕДУЧА НОВИН
І джентльмен на іншому кінці дроту сказав, що він офіцер поліції.
Що працює в дільниці Маунт-Вашингтон,
яка менш ніж за півтора кілометри від того ресторану.
І що менеджер того відділення «МакДональдз»
зараз теж на зв'язку
разом із корпоративним представником.
І він має обговорити якусь дуже серйозну справу.
Одну з її робітниць звинуватили
в крадіжці гаманця в клієнта, який був у тому закладі.
Він описав її як маленьку брюнетку,
а Донна Саммерс сказала: «Так, у нас є така робітниця.
Я точно знаю, хто це».
Коли я дивився те відео,
дівчина ввійшла до кімнати.
Можна було бачити, як вони говорять.
Луїза Оґборн, 18 років,
працювала в «МакДональдз»,
бо її мама нещодавно втратила роботу
та мала проблеми зі здоров'ям,
і вона хотіла допомогти родині заробити трохи грошей.
І цього конкретного дня в закладі було дуже багато роботи,
і їй запропонували залишитися та допомогти з напливом клієнтів.
Отже, Донна Саммерс заводить Луїзу Оґборн до офісу позаду.
Вона сказала…
ГОЛОС ЛУЇЗИ ОҐБОРН, 2007 РІК
…що мене звинувачують у крадіжці грошей із сумочки клієнта.
Пригадую, я була шокована.
Я була така засмучена,
що хтось звинувачує мене в чомусь настільки жахливому.
Людина, що дзвонила, той офіцер поліції,
сказав пані Саммерс: «Отже, ось що ми можемо зробити.
Ми або арештуємо її у вашому ресторані,
або, якщо ви допоможете нам,
проведемо повний обшук із роздяганням та подивимося, чи гроші в неї».
Вона сказала дістати все з кишень,
і я почала виймати з них речі,
кладучи їх на її стіл…
І я вивернула свої кишені.
А наступної миті
увійшов інший заступник керівника,
у них був мішок для сміття і вони повісили його на двері…
МЕНЕДЖЕР
…щоб із коридору нічого не було видно,
і ніхто не побачив, що коїться всередині того офісу.
Я подумав, що це дивно,
але, гадаю, вони хотіли, щоб жертві було більш зручно
робити те, що мало статися.
Важко уявити, про що думала Донна Саммерс.
Більшість людей сказали б, що ніколи не повірили б
комусь, хто просить по телефону провести повний обшук із роздяганням.
Проте цей додзвонювач був дуже переконливим.
Він був спокійним,
дуже владно віддавав накази,
і Донна Саммерс корилася всім командам цього офіцера.
Навіть Луїза корилася,
хоч і не хотіла цього.
Вона протестувала, казала, що не робила цього.
Певно, вона думала: «Вони зрозуміють, що це не я,
я просто підкорюся зараз,
і, сподіваюсь, усе це якось вирішиться».
Але саме тоді все стало ще химернішим.
Зненацька було знято один предмет одягу,
а тоді ще один.
Тоді я подумав: «Овва.
Що, у біса, там відбувається?»
Я був у шоці.
А тоді ви бачите,
що на жертві нічого не лишилося, окрім спідньої білизни.
А тоді раптом
і це також знімають з неї.
Вона просто стоїть там гола.
На ній жоднісінького одягу, і я подумав:
«В офісі "МакДональдз" гола жінка?
Що ж буде далі?»
Телефонна розмова тривала десь годину.
Я стояв там із відкритим ротом.
Не міг повірити в те, що бачив.
Коли вони забрали її одяг,
вони дали їй фартух, і вона спробувала прикритися ним,
наскільки могла.
Я була цілком роздягнена. Мені було соромно.
А наступне, що ви бачите, як вони пакують її особисті речі в мішок
та виносять їх геть із кімнати.
Офіцер поліції, що дзвонив, попросив її
забрати весь одяг Луїзи,
узяти її ключі від машини
та віднести й покласти це в її машину.
Отже, ось Луїза Оґборн
сидить там гола, прикриваючись маленьким фартухом,
усвідомлюючи, що навіть якщо захоче вибратися звідти,
у тому ресторані повно клієнтів,
крізь яких їй доведеться йти голою.
І що їй у такому разі робити?
Тому вона лишалася там.
Я не знала, що було за тими дверима.
Я не знала, чи хтось чекав на мене,
і я не хотіла бігати там голою, і мені було дуже лячно.
Який вибір був у Луїзи на той час,
окрім як підкоритися?
То був не повний обшук із роздяганням.
Її ув'язнили на її власному робочому місці.
Вона була засмучена. Було помітно по виразу її обличчя,
що її дуже травмувала та ситуація, у якій вона опинилася.
Можу лише уявити, що коїлося в голові у 18-річної дівчини.
Вона була людиною, що, певно, завжди корилася наказам
усе своє життя.
Вона жила за наказом.
Ходила до церкви, до клубу дівчат-скаутів, до школи.
Я виросла в типовій військовій родині з суворою дисципліною.
Мене привчили, що коли мій тато або мама щось казали,
я мала без питань виконати це.
Якщо інший дорослий щось мені казав,
я виконувала це без жодних питань.
А тоді ви бачите,
що до офісу менеджера заходить чоловік, і…
То був чоловік середнього віку.
На ньому не було уніформи робітника чи фартуха абощо.
Я подумав: «Він не робітник "МакДональдз".
Що він робить у головному офісі "МакДональдз"?»
Ми також не знаємо, що це за людина.
Чи може він бути спільником додзвонювача?
Усе це тривало годинами,
і Донна Саммерс…
Вона намагалася керувати рестораном, переповненим клієнтами.
Але з часом вона почала дивуватися, чому все так затягнулося.
Він, схоже, мав відповідь і на це.
«Ми вже в дорозі. Просто сьогодні працює замало людей. Почекайте трохи».
Тому це прозвучало як переконлива відповідь для Саммерс.
Проте їй треба було повертатися до роботи.
І той офіцер сказав: «Ну, гаразд.
У вас є чоловік, якому ви довіряєте?
Ви заміжня, маєте хлопця?
Когось, кого ви можете привести, щоб він наглянув за нею, доки ми в дорозі?»
І тому Донна Саммерс відповіла: «Так, справді. У мене є наречений, Волтер.
Він може приїхати».
Я думаю:
«Невже це можна було назвати
"правильним вчинком"?»
Заступниця менеджера пішла, і він узяв слухавку.
І тепер Волтер Нікс слухав додзвонювача
та виконував його вказівки.
Він сказав Луїзі: «Гаразд, він хоче, щоб ти зняла фартух».
Тоді той поліцейський сказав:
«Чи може вона пострибати, махаючи руками?
Може, побігати на місці.
Їй треба потруситися. Щоб поглянути, чи випаде щось.
Хто його знає, де вона могла сховати це».
На цю мить вона вже майже дві години була в тій кімнаті.
Я бачив, як усе відбувалося.
Стрибки голяка. Біг на місці.
Стояння на стільці.
Кінця-краю цьому не було.
А тим часом, час від часу,
Донна Саммерс поверталася до свого офісу.
І щоразу, коли вона поверталася, можна побачити, як Луїза Оґборн
прикриває себе фартухом.
Вона нічого не підозрювала.
Думала, що він просто сидить там, слухаючи офіцера поліції,
та приглядає за нею до приїзду поліції.
Було зрозуміло, що Луїза морально виснажена
і не отримує жодної допомоги від Донни Саммерс.
Є одна мить…
Ви бачите, як Донна Саммерс повертається до офісу.
А на Луїзі Оґборн немає фартуха, що прикривав її.
І Волтер Нікс сидить поруч із нею.
Бачила вона чи ні…
Може, вона швидко пробігла офісом і не побачила цього.
І все триває й далі.
Тому тієї миті, Луїза, мабуть, думала:
«Я тут сама.
Ніхто не врятує мене».
Я просто робила те, що мала, щоб вижити.
Додзвонювач казав мені відповідати: «Так, пане. Ні, пане».
Якщо ні, мене могли покарати.
І я мов скам'яніла. Я вже подумки прощалася з життям.
Я не знала, чи переживу це.
Наскільки я знав,
Волтер Нікс був добропорядною людиною, сім'янином. Він ходив до церкви.
Тренував молодшу лігу, завжди поруч із дітьми.
Люди довіряли йому,
Донна збиралася вийти за нього.
Але, вочевидь, коли він потрапив у нестандартну ситуацію,
розмовляючи з тим чоловіком по телефону,
усі його моральні засади…
Вони просто зникли.
І чим довше тривало відео, тим гірше ставало.
Навіть коли та дівчина перегнулася через його коліно,
і він… Він ляскав її по голих сідницях.
І певної миті… Ви могли навіть побачити червоні сліди.
І…
Те ляскання тривало десь 20 хвилин.
Луїза Оґборн була принижена, налякана.
Вона, певно, боялася за своє життя тієї миті.
Я весь час плакала.
Він уже бив мене, бив і…
Невідомо, що він міг зробити,
якби я спробувала захищатися та покликала на допомогу.
Що далі тривало відео,
то гірше ставало.
Волтеру Ніксу наказали
посадити Луїзу Оґборн на коліна.
«Перевірте її дихання.
Треба, щоб ви визначили, чи є наркотики або алкоголь в її подиху».
І той офіцер поліції сказав йому, щоб Луїза Оґборн поцілувала його.
Наступну годину він намагався виконати всі ті речі.
І наче цього було замало,
той офіцер поліції сказав Волтеру Ніксу:
«Вона має вступити в статевий зв'язок».
І він наказав їй зробити це.
Волтер Нікс присилував жертву до орального сексу.
Ніхто не розуміє, як до цього дійшло.
Але це сталося.
Я заціпеніла.
Я вже нічого не відчувала.
Я просто викинула це з голови.
Я просто дійшла до такого стану, що розумово вже не була там.
Це було дуже важко дивитися…
Я не міг повірити, що бачу таке.
І я дуже засмутився через це.
Я був засмучений,
бо я не розумів, як могло щось таке статися з кимось… Ось так просто.
Якщо не почуватися в безпеці, працюючи в «МакДональдз»,
то це дуже поганий світ.
Дівчина зазнала фізичного та сексуального насилля…
І я подумав: «Що, у біса, я маю робити?»
Отже, Волтер Нікс, певно, подумав:
«Що я щойно зробив?»
Він усвідомив, що вчинив погано.
Він знав, що вчинив погано, бо він утік.
На цьому етапі я побачив достатньо, щоб знати, що сталося правопорушення.
Я наказав одному з офіцерів піти до нього додому,
привести його до дільниці.
Він був так само винний, як і додзвонювач.
Певно, навіть ще більш винний.
Бо ви не маєте робити щось, просто тому, що вам сказали.
Тому тієї миті
Донна Саммерс подумала: «Що мені робити?»
Тоді туди прийшов старий чоловік,
що колись працював охоронцем.
Він узяв слухавку.
Він почув кілька слів і сказав:
«Це… У жодному разі. Не бувати цьому. Це неправильно».
Він мав досить здорового глузду, щоб усвідомити: «Чекайте.
Хіба це справжній поліцейський?»
Він сказав Донні Саммерс, що це був несправжній дзвінок.
Тоді вона нарешті почала усвідомлювати:
«Чекайте. Це не по-справжньому?»
І все припинилося.
Усе це було розіграшем.
І саме тоді вони усвідомили, що їх ошукали.
Я намагався зрозуміти: «Хто цей додзвонювач?
Звісно ж, він не коп».
Моєю єдиною думкою було:
«Як, у дідька, людині могло подобатися робити таке по телефону, але…»
Вочевидь, він отримував насолоду просто чувши, що там відбувалося.
А також, гадаю, найбільшу насолоду він отримував від розуміння своєї влади
над розумами більшості людей
і того, що змушував їх коритися своїм наказам.
Доки різні думки роїлися в моїй голові,
я знав, що маю отримати свідчення жертви.
Тоді я сів
навпроти неї
і…
поглянув їй в очі…
Я усвідомив, що знаю її.
Так. Це була моя сусідка.
І я сказав: «Луїзо?»
Вона відповіла: «Так, Бадді, це я».
І…
Трясця, її тато був моїм другом.
Ми виросли разом.
І…
Це був справжній удар для мене.
І…
Справа стала дуже особистою.
Це дало мені кращу мотивацію…
Зробило мене рішучішим…
Я мав з'ясувати, хто, у біса, зробив це,
я мав кинути їх за ґрати.
За три тижні до цього
я й не уявляв, що матиму таку справу.
Нам треба було визначити, звідки дзвонили,
щоб ми могли зрозуміти, як розкрити цю справу.
Здавалося, що додзвонювач,
згідно того, що вони сказали мені,
він знав,
що насправді відбувалося всередині того офісу.
Інстинкт підказував мені, що він був поблизу.
Після збору показань тієї ночі
я поїхав назад до паркувального майданчика поблизу того закладу.
«МАКДОНАЛЬДЗ»
У ті часи мобільні телефони лише почали з'являтися.
Щодня використовувалися таксофони
великою кількістю людей.
Я знав, що там було кілька таксофонів на передній стіні крамниці Winn-Dixie.
Я здогадувався, що там є таксофон.
І що з того таксофона дуже добре видно «МакДональдз».
Я відчував, що це єдина причина, чому хтось міг захотіти зробити таке.
Бо злочинець, певно, хотів бачити «МакДональдз»,
спостерігати прибуття поліції
та розуміти, наскільки вдалим був його розіграш.
Я думав, що це міг бути невдоволений працівник.
Це також міг бути хтось, хто знав Луїзу,
чи вони хотіли просто розіграти її,
чи мали щось проти неї — я не знав. Але не можна було виключати цього.
Розум перебирав сотні різних варіантів,
намагаючись з'ясувати, що до чого.
Наступної робочої зміни
я перечитував показання,
щоб зібрати більше інформації, яка могла б допомогти розв'язати справу.
Я від початку відчував, що ця справа — голка в копиці сіна.
А тоді…
Раптом, сидячи там, я подумав:
«Я пошукаю про це в мережі».
Набрав «Обшук, роздягання, "МакДональдз"».
І… Бум!
З'явилася купа інформації
з різних ресторанів та закладів продажу з усієї країни, де таке траплялося.
У кожній справі був майже той самий стиль.
У деяких випадках навіть використовували те саме ім'я копа —
детектив Скотт.
У «МакДональдз» в Гайнсвіллі, Джорджія,
старий охоронець
провів обшук порожнин тіла в жінки-співробітниці.
У Taco Bell, що у Феніксі, Аризона,
керівник філії обрав клієнтку, що відповідала опису того, хто дзвонив,
та обшукав її.
У 95-му році схожий випадок у «МакДональдз» у Ролі, Північна Кароліна.
У 98-му — у Оук-Брук, Іллінойс і…
Отже… Він просто переходив із місця на місце…
Мілвокі, Вісконсин.
Taco Bell, Burger King, Hardee's, Applebee's
та будь-який відомий вам ресторан стали жертвою цього додзвонювача.
Я усвідомив, що маю інформацію про 73 випадки у 32 штатах.
Перший дзвінок, який ми змогли виявити,
стався в 1994-му році.
А я був у 2004-му.
І я подумав:
«От лайно.
Навряд чи це лише місцевий таксофон Winn-Dixie».
Я знав, що всі розраховують на мене.
Це була визначальна мить у моїй кар'єрі.
…небезпечний, неймовірний розіграш повторювався по всій країні багато разів.
І через цей неймовірний розіграш, згідно поліції, постраждало чимало людей.
Нам відомо, що це сталося в 70 різних місцях
по всій країні, як ви бачите.
Це велике, загальнодержавне слідство.
Той самий розіграш відбувся у 69-ти інших бізнесах у 32-х штатах
упродовж десяти років.
Та дівчина вважає детектива Стампа героєм
за відстежування сотень дзвінків.
Злочинець знайшов лазівку до розуму людей.
Спочатку я не усвідомлював, що отримав справу,
яка стане настільки великою,
і що лише я можу розв'язати її.
Ми боялися, що…
Постійно, щотижня страждатиме ще більше людей.
Ми знали, що є поганець,
який думає, що може робити все, що захоче.
Бо він робив це вже десять років
і не думав, що його можуть упіймати, він не збирався зупинятися.
Я був цілком певен,
що на волі лютував сексуальний хижак.
Я думав: «Що ж станеться сьогодні?
Чий бізнес опиниться під ударом? Яка молода людина стане жертвою?»
Хтось мав зупинити діяльність того монстра.
Я знав, щоб спіймати того хлопця,
я мав зрозуміти його особливий стиль.
І щоб зробити це,
я мав дізнатися більше про його минулі справи.
2004 РІК
1999 РІК
БЛЕКФУТ, АЙДАХО
Блекфут — маленька, згуртована громада.
Це маленьке фермерське місто…
Консервативне та дуже релігійне.
ЕЛІЗАБЕТ, ДЗВІНОК-РОЗІГРАШ №26
Я завжди почувалася в безпеці.
Ціллю того додзвонювача була певна аудиторія.
Його ціллю були маленькі містечка…
де люди більш схильні вірити владі.
Особливо коли хтось каже, що він із поліції.
Мене виховали в повазі до людей, що мають владу наді мною.
Вчителі, люди з церкви, ті, хто був старший за мене.
Та людина була доволі розумною, щоб знати,
що в маленьких містах можуть бути
молоді, вразливі люди, які працюють у фастфудах
та дуже бояться втратити свою роботу.
Я отримала цю роботу в 16 років.
Я була в захваті, коли отримала її.
Бо я могла заробляти власні гроші.
Я була відданою, серйозною працівницею, завжди на робочому місці завчасно.
«ПІЦА»
Це було 16-те грудня 1999 року.
Звичайна холодна, груднева ніч.
Зненацька мене покликали до офісу.
Наш менеджер сказав, що йому дзвонить
якийсь офіцер Девіс з управління поліції Блекфута.
Через те, що до нашого закладу раніше приходила жінка.
У неї вкрали сумочку,
у якій було 50 доларів.
І вона знає, що одна з офіціанток
узяла її.
50 доларів — купа грошей,
коли ви заробляєте 2,80 долари на годину плюс чайові.
Але я ніколи й не подумала б чіпати особисті речі клієнта.
А тоді вони заявили, що то була…
Що на думку тієї жінки сумочку вкрала
офіціантка,
зростом трохи більше 150 см, білява.
Той додзвонювач давав по телефону
дуже загальний опис,
і він знав, що там може бути молода робітниця,
яка відповідає опису маленької, покірної дівчини.
Я заперечувала, мій зріст не 150 см.
Я не білявка. То була не я.
Я наполягала, що це не я.
Байдуже, що я казала,
але офіцер мав переконливу, правдоподібну, обґрунтовану відповідь на все.
Офіцер хотів, щоб я почала знімати свій одяг.
Спочатку це було взуття.
Тоді мої штани.
А потім сорочка моєї уніформи.
Усе було послідовно, по одній речі за раз.
З довгими розмовами між цим.
Додзвонювачу, схоже, подобалося робити це повільно.
Починав із простого,
щоб поглянути, чи зможе втягнути в це людей.
А тоді все стає гірше й гірше. Ставки підвищуються.
Усе тривало й далі, у мене почалася істерика,
бо я просто благала,
постійно повторювала: «Це неправильно».
Це не спрацювало. Схоже, це навіть ще більше розлютило офіцера.
Він просив мого менеджера описати моє тіло.
Він хотів, щоб той описав, які в мене груди, як виглядають геніталії…
І навіть розмір мого ліфчика.
Саме тоді я вихопила слухавку та закричала:
«Як, хай вам грець, розмір мого ліфчика та все решта
стосуються звинувачень у крадіжці 50 доларів?»
Хоча я була надзвичайно скривджена та травмована,
я не відчувала в собі жодних сил просто піти до біса звідти.
І десь у той самий час
зайшов мій колега, Дерек.
І він зрозумів, що щось було не так.
ДЕРЕК — КОЛЕГА ЕЛІЗАБЕТ
То був 1999 рік у Блекфуті, Айдахо.
Роботи в нас було небагато,
тому зрештою я почав працювати в піцерії.
Мені тоді було 22 роки.
Більшості наших офіціантів було не більше 18 років.
Я пішов до службового входу.
Я відразу ж зрозумів, що щось було не так,
і запитав кухаря, що відбувається, бо офіціантів ніде не було видно.
Був лише кухар, купа піц, хлібні палички,
замовлення, що чекали на пакування.
У піцерії був хаос.
І я запитав: «Що коїться?» А вона: «Щось коїться в офісі».
Коли я вийшов із-за рогу та побачив керівника,
він поглянув на мене.
Ніколи не забуду, як рясно він пітнів.
Більше я такого ніколи не бачив.
Я бачив,
як роздягають та обшукують дівчину.
Я сказав:
«Що ти, у біса, коїш?»
А він відповів: «Тут коп на зв'язку.
Я роблю обшук із роздяганням для поліції».
Я вихопив слухавку та запитав: «Хто це?»
А чоловік відповів:
«Це офіцер поліції з управління Блекфута».
Він говорив спокійно, зібрано, холоднокровно, наче він щодня це робить.
І я сказав: «Тоді ви маєте добре знати,
що цей менеджер не має проводити обшук із роздяганням підлітка.
Особливо дівчини».
Я сказав: «Потрібно викликати справжніх копів».
І він повісив слухавку.
Знадобився прихід іншої людини,
яка достатньо тверезо все оцінила,
щоб зробити щось та припинити це.
Я була дуже вдячна за це втручання.
Якби ж то я прийшов раніше.
Я зробив те, що мав, коли прийшов туди.
Мене бісить, що хтось може так скористатися людьми.
Коли я усвідомила, що це був розіграш,
що той чоловік лише вдавав справжнього поліцейського,
я розлютилася.
У 1999 році я б сказав, що той менеджер точно був спільником.
А коли дізнався,
що це відбувалося так часто в багатьох різних штатах,
я просто не розумів, яким чином він міг бути спільником.
Розумієте? Я дійсно не думаю,
що хтось із тих ресторанів був спільником.
Гадаю, ними дійсно просто скористалися.
Тоді я пішла додому, але довго не могла заснути і записала
докладно всю історію.
ВІН ПОГРОЖУВАВ МЕНІ СЕРЙОЗНИМИ НЕГАРАЗДАМИ ІЗ ЗАКОНОМ
ТОДІ ВІН ЗМУСИВ МЕНЕ ЗНЯТИ ШТАНИ.
Я ПОЧУВАЛАСЯ ДУЖЕ СКРИВДЖЕНОЮ, БО ВІН ЗБЕЗЧЕСТИВ МОЄ ТІЛО
Я могла лише сидіти там зі своїм записником
та записувати все детально. Це було дуже важко.
Мою особистість було травмовано.
Я була цілком зневірена,
не думала, що поліція може залучити якісь значні ресурси,
щоб перевірити чи розслідувати це.
Це не було їхнім пріоритетом.
У що дійсно не вірилося,
що хтось робив таке по всій країні,
і це сходило йому з рук.
Невже ці справи не розслідували? Чи люди боялися заявити?
Ця справа така химерна. Це важко описати.
У нас був доказ —
незаперечний відеодоказ того, що це сталося.
Інші управління не мали цього.
У них не було нічого, окрім показань,
де хтось казав: «Ось що сталося».
Наскільки я знав,
я був єдиною людиною, що розслідувала це.
Я гадки не мав, що хтось інший теж полює на нього.
1999 РІК
2004 РІК
ВЕСТ-БРИДЖВОТЕР, МАССАЧУСЕТС
Неймовірний телефонний розіграш
уразив чотири філії Wendy's у Бостоні минулої п'ятниці.
Додзвонювач удавав із себе поліцейського
та спромігся ошукати менеджерів
та змусити їх провести незаконний обшук із роздяганням робітників.
У найбільш шокуючому випадку
молоду менеджерку змусили до секс-знущань над офіціантом.
Сталося обурливе сексуальне поводження,
коли його змусили розпростерти руки та ноги.
Вона торкалася його в неналежних місцях, включно з його геніталіями.
Жертві довелося пережити справжнісінький жах.
Якби таке зробили з моєю дитиною…
ВІКТОР ФЛАЕРТІ — СЕРЖАНТ ПОЛІЦІЇ
…я б розлютився.
Для мене всі вони мов родина,
тому я розлютився, що таке сталося з цими чоловіками й жінками.
І я хотів припинити це назавжди.
Це дуже сильно привернуло мою увагу через свою химерність.
Зазвичай, це переважно наркотики.
Розумієте, щодня
ми купуємо героїн, кокаїн…
ФАД-наркотики, що кличуть «моллі», та «Оксиконтин».
Отже, учора ми купували героїн.
Сьогодні ж я відстежую додзвонювача, який удає з себе поліцейського.
Ми гадки не мали, звідки дзвонили.
Не мали підозрюваних. Нікого.
Я прийшов до свого офісу, схопився за голову і подумав:
«Не знаю, як мені шукати цю голку в копиці сіна».
МАУНТ-ВАШИНГТОН
Окрім того відео, я отримав ще один доказ.
То був номер додзвонювача зі зворотнього виклику.
Робітник того ресторану
був доволі розумним, щоб набрати зворотній виклик.
І ті з нас, хто пам'ятають дротові телефони США,
знають, якщо набрати «*69»,
відбудеться зворотній виклик останнього номера.
Якби я не отримав того номеру, ця справа так би й лишилася глухарем.
Я сидів там і дивився на цей номер телефону.
Я подзвонив.
І отримав сигнал «зайнято».
Я подумав: «Чекайте. Ні».
Я подзвонив знову.
І знову було зайнято.
Я сидів там і думав, що маю номер телефону.
І це мені ні про що не казало.
У той час я майже все робив сам.
У мене не було двох-трьох детективів, які працювали зі мною.
Я зайшов у глухий кут.
ПОЛІЦІЯ
Я розслідував цю справу, по суті, сам,
і це доволі важко робити.
Подумайте про це. Які докази я мав по тій справі?
Але я знав, що зроблю все, що в моїх силах,
і якщо я викладуся на повну, то зловлю його.
Першою зачіпкою було те,
що називають «зворотнє обдзвонювання на всі боки».
Я отримав численні виклики від судді щодо тих телефонних розмов.
І я повідомив йому, що всі ті номери фальшиві.
Вони не вели нікуди.
Нічого іншого ми не знали.
Ми не знали, чи це мобільник, чи дротовий телефон. Ми нічого не знали.
Я подзвонив до AT&T, побалакав із низкою людей.
Мене постійно скидали на іншого,
я немов по колу ходив, розмовляв із різними людьми.
Зрештою, через,
певно, півтори години на телефоні,
я натрапив на ту пані,
ніколи не забуду, що вона сказала.
«Знаєте,
гадаю, це одна з платних телефонних карток».
І я подумав: «Ясно».
Я нічого не знав про телефонні картки. Ніколи не стикався з такими справами.
Ніхто не знав, яку технологію тут залучено.
Таким був наш наступний крок. З'ясувати, як вистежити таку картку.
Ми знали, що дзвінок не місцевий,
тому я розумію, чому він купив платну телефонну картку.
Якщо пригадуєте, у ті дні
телефонні картки вживали щодня.
Це було зручно й дешевше.
Ті дзвінки тривали до 90 хвилин.
Тому це були дуже дорогі дзвінки.
Я подзвонив до AT&T.
«Зачекайте,— почув я, —
Наш представник зв'яжеться з вами за 30 хвилин».
І довелося сидіти й чекати. Слухати ту жахливу музику.
А тоді хтось узяв слухавку.
Я почув: «Це Мішель, AT&T,
чим можу допомогти?»
Я сказав, що хочу знати оригінальний номер телефону
для цих фальшивих номерів.
А вона сказала: «Їх не можна відстежити».
А я: «Це ж безглуздя.
Кажете, що взагалі ніяк не можете відстежити ці платні картки?»
Вона відповіла: «Ніяк».
Я не знав, що казати. Не знав, що робити.
Гадаю, це можна назвати гонитвою за голосом в телефоні,
але насправді то була лише гонитва за номером телефону.
Бо я ніколи не чув той голос.
Я й не впізнав би той голос, якби почув.
Глухий кут за глухим кутом, фрустрація за фрустрацією,
я був готовий на все.
Витрачати купу часу, дзвонити будь-кому.
Бо я не знав, на що здатна та людина.
Я лише знав, що це погана людина.
Він якомога швидше має потрапити до в'язниці.
Усе, що я робив на тому етапі, — дзвонив,
дзвонив до інших управлінь, дзвонив AT&T.
Говорив із Мішель із AT&T частіше, ніж зі своєю дружиною.
Тобто ми весь час зідзвонювалися та довго обговорювали це.
І я просто продовжував задавати питання.
«Кажете, що неможливо відстежити його?»
Я сказав: «Я бачив телефонні картки. На них є різні номери.
Що означають ці номери?» «Я не знаю».
«Нащо на них штрих-код?» «Я не знаю».
Я сказав: «Я не відступлю, доки ви не відповісте мені».
Тоді вона подзвонила мені, і звучала дещо оптимістичніше.
Сказала: «Я маю деякі відповіді.
Після 9 вересня 2001 року, хоча ми не хочемо, щоб про це знали,
платні телефонні картки тепер відстежувані».
Я зрадів. Подумав: «Оце вже діло».
І вона сказала: «Віку, справжні оригінальні номери
походять із Панама-Сіті, Флорида».
ПАНАМА-СІТІ, ФЛОРИДА
У яблучко. У нас є місцерозташування.
Нарешті я з'ясував, що дзвінок походив з Панама-Сіті, Флорида,
і я подумав: «Дідько, це ж таке місце, куди їдеш на пляж веселитися».
Я був у шоці, що такий злочин міг бути скоєний там,
я не знав, що й думати,
але я знав, що щойно отримав дуже важливий шматок інформації.
Тепер я знав, що це справжні місця, а не фальшиві.
Проблема в тому, що це таксофони.
Таксофони не належать комусь конкретному,
ними користується чимало людей.
Я знав час дзвінка. Знав будку таксофона.
Я точно знав, де й коли він був…
Оце й усе. Нічого іншого в нас не було, більше ми нічого не знали.
Я знову в глухому куті.
УПРАВЛІННЯ ПОЛІЦІЇ ПАНАМА-СІТІ, ФЛОРИДА
Я подзвонив детективам з Панама-Сіті й поговорив з ними.
Вони розповіли мені, що Панама-Сіті отримало численні дзвінки
з приводу телефонних розіграшів, що походили з їхньої місцевості,
де фігурували детектив поліції та обшук із роздяганням людей.
І я сказав: «Що?
Я думав, це було лише в нас». Я був у шоці.
Тієї миті я усвідомив, що він так багато практикував це,
що точно знав, що казати наступним.
І, мабуть, не щоразу перемагав.
Часто він сам кидав слухавку,
але якщо ні, то заходив трохи далі, і вони кидали слухавку.
Потім ще трохи далі, а тоді вони кидали слухавку.
Хтось кидав її відразу ж,
але він навчився грати свою роль.
Він навчився грати в цю гру.
Це найгірша частина цього.
Він ставав вправнішим, а коли він ставав вправним
це стало його наркотиком.
Йому була потрібна доза.
Я не вірив, що він поліцейський.
Певно, хотів ним стати. Прагнув влади, хотів віддавати накази.
Може, він вважав себе непереможним тоді.
Бо він отримав чотири з чотирьох у Массачусетсі.
Це ж 100%.
БЛЕКФУТ — 2 ФІРТ — 14, ШЕЛЛІ — 27
Певно, ми всі на особистому рівні думали, що таке трапилося лише з нами
та почувалися дурнями через це.
Але той факт, що це сталося зі стількома жінками
змушує мене почуватися не такою дурною і наївною.
Але навіть визнаючи це, просто…
Це цілком деморалізує, бо я розумію,
наскільки це великий збій у системі правосуддя.
Я думаю, що його треба обов'язково арештувати
та змусити заплатити за його вчинки.
Гадаю, він зруйнував життя не лише жертв, а й їхніх родин.
Не було в США жодної людини, яка могла б з упевненістю сказати,
що він не зробить цього з їхніми сином чи донькою.
Ми мали обов'язково знайти його,
щоб такого більше ні з ким не трапилося.
Іноді було неможливо заснути, думаючи про це.
Я мав знати, що він за ґратами,
і що жодна інша людина не стане його жертвою.
На тому етапі я неначе застряг,
бо ми дійшли до того,
що знали, звідки він дзвонив, але то все одно був глухий кут.
Це нікуди нас не вело.
Але я не здавався,
бо тепер починалося найголовніше.
Починалося справжнє, детальне поліцейське розслідування,
важка робота, і мені це подобалося.
Наступним моїм кроком було знаходження
місця, де була придбана та картка.
Коли я нарешті отримав цю інформацію,
я дізнався, що її купили 19-го лютого у Walmart,
що в Панама-Сіті.
Я сподівався, що це стане очікуваним проривом.
Це велика компанія. Великі компанії мають відеостеження.
Якби він купив це в маленькій крамниці, там могло й не бути відеокамери.
Тому я подзвонив до Walmart і попросив відео,
я знав день і час, коли було куплено ту картку.
Мені постійно казали: «Не думаю, що зможу дати вам це, зверніться до цього хлопця».
Тому ми ходили від одного до іншого, доки я нарешті не знайшов, кого треба.
І він сказав: «Так, я можу дати вам це».
Отже, я зрештою отримав касету,
поставив у своєму офісі телевізор і відеомагнітофон та ввімкнув її.
Щойно я вставив касету, я усвідомив,
що це геть не те, на що я очікував.
Було видно, що цю касету дуже довго використовували,
певно, півроку, тому якість була жахливою.
Там було сім чи вісім ділянок з усієї крамниці.
Трохи відео з ювелірної секції, трохи зі входу.
А тоді знову назад, і так по колу.
Трохи цього, трохи іншого, а тоді знову до входу.
І біля кас камер не було.
Звісно, якби я й далі дивився це, то не зміг би працювати.
Сидів би десь у гамівній сорочці, бо це божевілля.
Бо на цьому відео, хоча ми й уповільнили його,
прибрали записи з непотрібних камер,
там усе одно могла бути тисяча людей, які пройшли в ту годину,
і це припускаючи, що він прийшов до крамниці,
швиденько купив те, що йому треба,
а тоді відразу ж пішов.
Я нічого не міг знайти на тому відео.
Це неможливо.
Я не знав, куди мені далі рухатися з цим.
Минуло чотири місяці.
Чотири місяці важкої роботи!
На тому етапі я знову в глухому куті.
Тоді я отримав дзвінок від Бадді Стампа з управління поліції Маунт-Вашингтон.
Нарешті, одного дня я подзвонив Віку Флаерті.
Я підняв слухавку і зрозумів, що він не з Бостона.
Я не з тих, що прагне перевинайти колесо.
Я знав, що той дзвінок походив із Панама-Сіті.
Один детектив сказав мені, що в Массачусетсі був випадок,
дуже схожий на нашу справу.
Я мав зв'язатися з їхнім детективом, Віком Флаерті.
Він сказав мені, що в нього було.
Вочевидь, він з маленького управління…
У нас теж воно невеличке, але в нього ще менше.
Він був здивований, що хтось зайшов так само далеко, як і він.
Він був дуже заповзятий щодо цього.
Я стрибав від радості. Був неймовірно щасливий.
Я більше не почувався самотнім рейнджером.
Хтось іще мав таку ж мотивацію знайти того хлопця, як і я.
Я був дуже радий поговорити з Бадді,
бо це цілком нова справа.
Тепер у нас була свіжа інформація і…
«Мені сказали, що ви можете допомогти
з'ясувати, як вистежити цю картку».
Я сказав: «Просто надішліть цю інформацію мені, і я швидко все з'ясую,
бо я можу вистежити, де було придбано цю картку».
І я пройшов шлях від
«Я не знаю, чи ми розв'яжемо цю справу» до «Звісно, ми розв'яжемо її».
Тому я подзвонив своїй улюбленій пані з AT&T
і сказав: «Ви не повірите. Ще один випадок.
Навіть ще жахливіший і, без сумнівів, це та сама людина».
AT&T сказали мені, що телефонна картка, використана в Маунт-Вашингтон,
була придбана в іншій крамниці Walmart, не в тій, що моя.
Тому я подзвонив до Walmart. Перше, що я спитав: «Маєте відеокамери?»
А вони сказали: «Так».
А я їм: «Жартуєте?» А вони: «Ні, маємо».
Я сказав: «Гаразд. Дайте записи».
За кілька днів я отримав відеокасету.
ПРОГРАТИ
Я натиснув «програти»…
Я знав, що картку було куплено о 15:02,
тоді перемотав трохи далі.
Саме тоді підозрюваний з'явився на екрані.
Я бачив, як він кладе товари на стрічку.
Білий чоловік між 30 і 40 роками,
десь 180 см, чорне волосся.
Можна було побачити якийсь плаский пакунок на касі,
то була телефонна картка.
Я поглянув на нього і подумав: «О боже».
То була дійсно дуже гарна картинка. Дуже гарна.
Я подумав: «А бодай йому. Тепер він наш».
У нас було фото підозрюваного.
Він купував платну телефонну картку,
яку використали для розіграшу в Маунт-Вашингтон, жодних сумнівів.
Прямо там на екрані.
Це величезний прорив.
Дзвоню Бадді і кажу йому: «Знаєте, у нас є його фото».
Я зрадів.
У країні мешкає триста мільйонів,
а я знайшов одного у Walmart.
Мене переповнювала енергія. Я був готовий діяти.
Проблема в тому, що відео знято згори.
Це не найкраще фото його обличчя.
Як нам ідентифікувати цю людину?
Треба знайти краще відео з ним.
Тому ми вирішили повернутися знову до моєї касети,
бо там було відео входів та виходів.
Камера дивилася прямо в обличчя.
Тому якщо ми знайдемо його там, матимемо його чітке фото.
І знову все спочатку.
Ми повернулися в кімнату чотири на чотири метри
з шістьма моніторами, суцільний головний біль,
але ми знали, кого маємо шукати, аж раптом
бах.
Увійшов він.
Той самий хлопець.
Тієї миті, як він увійшов, я сказав: «Це він».
Відразу ж. Я знав це.
Він був у куртці, темних окулярах
та виглядав, наче збирається на роботу
чи повертається з неї, був дуже охайним.
Я помітив смугу на бічному боці його штанів.
Я подумав: «Якого хріна?»
Та смуга на його штанях —
як у поліції.
Він — коп.
Переклад субтитрів: Віталій Данмер