Och nu till ett otroligt bedrägeri
som polisen säger att många föll offer för.
En uppringare som låtsades vara polis var övertygande nog
att övertala några chefer att sexuellt ofreda snabbmatsanställda.
Om jag inte gick med på sökningen
skulle jag antingen anhållas eller förlora jobbet.
Några poliser berättade
att det fanns en video över vad som hände.
Jag hade inte sett något liknande, det har jag ännu inte efter 30 år.
Jag pratade i telefonen och han sa vad jag skulle göra.
"Ta av henne blusen."
Här åker ett klädesplagg av och sedan ett annat.
Han rörde vid mig överallt.
Har du gjort en intimundersökning?
Han ville att han skulle beskriva mina bröst, hur mitt kön såg ut
och även min bh-storlek.
Jag blev förbluffad.
Vem är det här?
Psykologin som uppringaren använde var otrolig.
Jag visste inte vad han var kapabel till.
Jag vet bara att han var elak.
Uppringaren begick det perfekta brottet
för han är helt anonym.
Burger King- och Taco Bell-restauranger…
Alla restauranger man kan tänka sig utsattes för den här uppringaren.
Vi har en sexualbrottsling på fri fot
och telefonen ringer varje dag.
Livet här ute är ganska bra.
En bra plats för familjer, bra skolor.
Inte mycket kriminalitet.
PENSIONERAD KRIMINALPOLIS
Kvällen då jag tog emot samtalet om McDonald's-fallet
var jag hemma i lugn och ro.
Det var den biträdande polismästaren som ringde och sa:
"Buddy, vad gör du?" Jag sa:
"Jag sitter hemma i soffan och tittar på TV."
Han sa: "Du måste komma hit.
Jag är på McDonald's och jag vet inte hur jag ska förklara det.
Det händer hemska saker här
och jag behöver dig."
Det var den 9 april 2004.
Jag hade blivit befordrad tre veckor tidigare.
Så jag var en rätt oerfaren kriminalpolis.
Jag kom fram
utan att ha en aning om vad som pågick.
Det var polisbilar överallt, folk kom och gick…
Jag gick in på restaurangen… McDonald's var fortfarande öppet.
Vi gick genom köket och korridoren där bakom.
Det var galet.
Folk irrade runt som galna höns.
Det märkes att alla vara upprörda…
…som om de hade sett eller gjort något
som de inte kunde tro hände.
Jag såg offret i det bakre kontoret.
Hon verkade upprörd.
En chef och en biträdande chef var upprörda.
Det var kaotiskt.
Jag tänkte: "Vad fan har de dragit in mig i?"
De försökte förklara vad som hade hänt,
men det de sa var obegripligt.
Det enda jag förstod
var att det hade att göra med ett telefonsamtal.
Sedan sa en av poliserna där
att det fanns en video över det som hade hänt.
"Va?" sa jag.
Det fanns en övervakningskamera som spelade in allt.
Jag sa: "Okej, vänta.
Nu slutar vi prata om det.
Vi ser vad som hände istället."
Jag började kolla på videon. Det var inget ljud.
Man kunde bara utgå ifrån det man såg, som en stumfilm.
Donna Summers, som var biträdande chef,
pratade i telefon med någon.
Den här dagen
tog restaurangen emot ett samtal.
Restaurangens biträdande chef,
Donna Summers, 51 år gammal, svarar på samtalet.
NYHETSUPPLÄSARE
Det är en man på andra sidan som säger att han är polis.
Han arbetar för Mount Washington-polisen
som ligger knappt två kilometer från restaurangen.
Han säger att han har chefen för McDonald's
på tråden
tillsammans med en representant för företaget.
Han har allvarliga saker att prata om.
En av hennes anställda har anklagats
för att ha stulit en plånbok av en kund.
Han beskriver henne som liten med brunt hår.
Då säger Donna Summers: "Ja, vi har en sådan anställd.
Jag vet vem det är."
Medan jag tittar på videon
kommer en ung kvinna in i rummet.
Man ser hur de pratar med varandra.
Louise Ogborn, 18 år,
jobbade på McDonald's
för hennes mamma hade förlorat jobbet,
hon hade problem med hälsan,
och hon ville hjälpa familjen att tjäna lite pengar.
Den här dagen var det mycket att göra
så hon erbjöd sig att stanna för att hjälpa till med middagsrusningen.
Då tog Donna Summers Louise Ogborn till kontoret.
Hon sa…
SAMTAL FRÅN 2007
…att jag hade anklagats för att ha stulit pengar från min kund.
Jag minns att jag blev upprörd.
Jag var så arg över
att någon kunde anklaga mig för något så hemskt.
Personen på telefonen, polisen,
säger sedan till ms Summers: "Vi kan göra så här.
Antingen griper vi henne på restaurangen
eller, om du vill hjälpa oss,
kan du genomföra en visitering och se om hon har pengarna på sig."
Hon bad mig att tömma mina fickor
och jag började ta ut saker
som jag la på bordet…
Sedan vände jag fickorna ut och in.
Sedan
kommer en biträdande chef in
och de har en soppåse som de sätter över dörren…
CHEF
…så att man inte kunde titta in
och se vad som hände på kontoret.
Det var konstigt,
men jag antog att de försökte göra offret bekvämare
i och med det som pågick.
Det är svårt att förstå vad Donna Summers tänker.
De flesta säger att de inte skulle tro på
en person på telefon som ber dem att genomföra en visitering.
Men uppringaren låter väldigt legitim.
Han är väldigt lugn,
han ger alla order på ett auktoritativt sätt
och Donna Summers lyder alla order från polisen.
Till och med Louise lyder,
trots att hon inte vill.
Hon protesterar och säger att hon inte gjorde det.
Hon tänker säkert: "De kommer att inse att det inte var jag
så jag lyder
och förhoppningsvis släpper de mig snart."
Men det är då det blir ännu konstigare.
Plötsligt åker ett klädesplagg av
och sedan ett till.
Då sa jag: "Oj.
Vad fan är det som pågår här?"
Jag blev förbluffad.
I nästa stund
har offret bara bh och trosor på sig.
Plötsligt
tas även de av.
Hon står där naken.
Hon hade inga kläder på sig och jag tänkte:
"Ett McDonald's-kontor med en naken kvinna?
Vad kommer att hända sen?"
Samtalet hade pågått i en timme.
Jag bara stod där och gapade.
Jag kunde inte tro mina ögon.
Efter de tar av henne kläderna
får hon ett förkläde som hon försöker skyla sig med
så gott det går.
Jag var helt naken. Jag skämdes.
Sedan lägger de hennes personliga tillhörigheter i en påse
och tar de ur rummet.
Polisen i telefonen ber henne
att ta alla Louises kläder,
hennes bilnycklar
och ta det till bilen och lämna det där.
Här sitter Louise Ogborn
naken med ett litet förkläde
och inser att även om hon vill ta sig ur situationen
är restaurangen full av kunder
och hon skulle behöva springa naken genom den.
Vad ska hon göra?
Hon är fast där bak.
Jag visste inte vad som var bakom dörren.
Jag visste inte om någon väntade på mig
och jag ville inte springa ut naken och jag var väldigt rädd.
Vad annat val hade Louise
än att lyda?
Den här unga damen visiterades inte.
Hon hölls fången på sin egen arbetsplats.
Hon är upprörd. Det syns på henne
att situationen traumatiserade henne.
Jag kan bara gissa vad som rör sig i tankarna på 18-åringen.
Hon hade alltid följt order,
säkert hela livet.
Livet handlade om ordning.
Hon gick till kyrkan, flickscouterna, skolan.
Jag växte upp i ett typiskt militärhem, väldigt disciplinerat.
Jag fick lära mig att när pappa eller mamma sa åt mig att göra något,
då gjorde jag det.
Om någon annan vuxen sa åt mig att göra något
gjorde jag också det, utan gnäll.
Därefter
kommer en man in på kontoret och…
Han är i medelåldern.
Han har inga arbetskläder, inget förkläde eller något sådant på sig.
Jag sa: "Han är inte anställd på McDonald's.
Vad gör han där bak på kontoret?"
Vi visste inte heller vilken typ av person han var.
Var han med på det tillsammans med uppringaren?
Det har pågått i flera timmar
och Donna Summers…
Hon försöker driva en restaurang som har fullt upp vid den tiden.
Varje gång hon undrar varför det tar så länge
har han ett svar.
"Vi är på väg. Det är inte så många som jobbar idag. Håll ut."
Det är ett legitimt svar, enligt Summers.
Men hon måste återgå till jobbet.
Polisen säger:
"Har du någon man i ditt liv som du litar på?
Har du en man, en pojkvän?
Någon du kan ringa som kan hålla koll på henne tills vi kommer?"
Då säger Donna Summers: "Ja, jag har en fästman, Walter.
Han kan komma hit."
Jag tänkte:
"Tycker du att det här var
det rätta?"
Chefen går och han tar över telefonen.
Nu lyssnar Walter Nix på uppringaren
och följer hans instruktioner.
Han säger till Louise: "Okej, han vill att du tar av dig förklädet."
Sedan säger polisen:
"Kan hon hoppa stjärnhopp?
Hon kanske kan springa på plats.
Hon måste skaka. Vi måste se om något faller ut.
Man vet aldrig var hon kan ha gömt något."
Nu hade hon varit i rummet i nästan två timmar.
Jag såg hur allt pågick.
Stjärnhopp, naken. Jogga på plats.
Ställa sig på stolen.
Det bara fortsatte.
Då och då
kommer Donna Summers in på kontoret.
Varje gång hon kommer in ser man hur Louise Ogborn
täcker sig med förklädet.
Hon tror inte att något pågår.
Hon tror att han bara sitter där och lyssnar på polisen
och håller koll på henne tills polisen kommer.
Louise blir psykiskt utmattad
och får ingen hjälp alls från Donna Summers.
Vid ett tillfälle…
Man ser Donna Summers komma tillbaka in i rummet.
Louise Ogborn har inte förklädet på sig.
Och Walter Nix är precis bredvid henne.
Om hon såg det eller inte…
Hon kom snabbt in i rummet och såg det kanske inte.
Men inget görs.
Då måste Louise tänka:
"Jag är helt ensam.
Ingen tänker hjälpa mig."
Jag gjorde det jag behövde för att överleva.
Uppringaren sa åt mig att säga: "Ja, sir. Nej, sir."
Annars skulle jag straffas.
Jag var livrädd. Jag visste inte om det var min sista dag på jorden.
Jag visste inte om jag skulle klara mig.
Så vitt jag vet
var Walter Nix en rakryggad person. Han gick i kyrkan, hade familj.
Han tränade barn i baseboll, han umgicks med barn hela tiden.
Folk litade på honom,
Donna skulle gifta sig med honom.
Men i och med att han befann sig så långt utanför sina normala ramar
medan han pratade med honom i telefon
tappade han all moral han hade inom sig…
Han tappade den.
Det blev bara värre ju längre videon pågick.
Han lät henne även lägga sig över hans knän
och han… Han smiskade hennes nakna skinkor.
Till den punkt att… Man kunde se de röda märkena.
Och…
Smiskandet fortsätter till och från i 20 minuter.
Louise Ogborn är förödmjukad, rädd.
Hon är nog livrädd nu.
Jag grät hela tiden.
Han hade redan slagit mig och…
Vem vet vad han hade kunnat göra
om jag inte hade försvarat mig och försökt få hjälp.
Medan videon fortsatte
blev det mörkt.
Walter Nix instrueras sedan
att be Louise sätta sig i hans knä.
"Vi kollar hennes andedräkt.
Du kanske kan känna om hon luktar droger eller alkohol."
Polisen säger åt honom att be Louise Ogborn kyssa honom.
Under den kommande timmen övertalas han att göra alla de här sakerna.
Som om det inte räckte
säger polisen till Walter Nix:
"Hon måste utföra en sexuell handling."
Han instruerade henne till det.
Walter Nix fick offret att utföra oralsex på honom.
Ingen kan förstå hur det här gick till.
Men det hände.
Jag var avdomnad.
Jag minns inte att jag kände något.
Jag förträngde allt.
Jag låtsades att jag inte var där.
Det var svårt att se och…
Jag kunde inte tro mina ögon.
Och… jag blev väldigt upprörd över det.
Jag blev upprörd
för jag förstod inte hur det här kunde hända någon.
Om man inte kan känna sig säker när man jobbar på McDonald's
har världen blivit sorglig.
En ung kvinna har utnyttjats sexuellt, hon har misshandlats…
Jag tänker: "Vad fan ska jag göra?"
Walter Nix måste tänka:
"Vad har jag gjort?"
Han inser att han har gjort fel.
Han visste att han gjorde fel för han gick därifrån.
Nu hade jag sett tillräckligt för att inse att ett brott hade begåtts.
Jag bad en polis åka hem till honom,
ta honom till polisstationen.
Han var lika skyldig som uppringaren.
Han var nog mer skyldig.
Bara för att man blir tillsagd måste man inte göra det.
Vid den tidpunkten
sa Donna Summers: "Vad ska jag göra?"
En äldre man kommer in
som är vaktmästare, men ledig just nu.
Han tar telefonen.
Han hör några ord och säger:
"Aldrig. Det gör jag aldrig. Det är inte rätt."
Han var förnuftig nog att inse: "Vänta lite.
Är det en riktig polis?"
Han säger till Donna Summers att telefonsamtalet var falskt.
Först då verkar hon inse
att det inte är på riktigt.
Och allting tar slut.
Allt är ett bedrägeri.
Då inser de att de har blivit lurade.
Jag undrade vem uppringaren var.
Han är definitivt ingen polis.
Det enda jag tänkte var:
"Hur kan en person njuta av att göra det här över telefon, men…"
Uppenbarligen blir han tillfredsställd av att höra vad som händer.
Jag tror också att han gillade att veta att han hade makten
att manipulera folk
och få dem att lyda hans order.
Jag hade tusen tankar i huvudet,
men jag visste att vi behövde offrets vittnesmål.
Då satte jag mig
mittemot henne
och…
…jag såg henne i ögonen…
Jag insåg att jag kände henne.
Ja. Hon var min granne.
Jag sa: "Louise?"
Hon sa: "Ja, Buddy, det är jag."
Och…
Hennes pappa var min kompis.
Vi växte upp ihop.
Och…
Det chockade mig.
Och…
Fallet blev väldigt personligt.
Det gav mig mer energi…
Gjorde mig mer besluten
att hitta den skyldige
och sätta personen i fängelse.
När jag tog jobbet tre veckor tidigare
förväntade jag mig inte ett sådant fall.
Vi behövde ta reda på var samtalet kom från
innan vi kunde komma på en lösning.
Uppringaren verkade,
enligt vittnesmål och saker jag hörde,
känna till
det som pågick på kontoret.
Min känsla sa att han var i närheten.
När vi hade samlat in vittnesmål den kvällen
körde jag tillbaka till parkeringen här.
På den tiden började mobiltelefoner att dyka upp.
Telefonautomater användes varje dag
av den allmänna befolkningen.
Jag visste att det fanns telefonautomater på Winn-Dixie-butikens vägg.
Jag antog att det fanns en automat.
Från den telefonautomaten hade man uppsikt över McDonald's.
Det var bara så jag tänkte att någon skulle vilja göra det här.
För de ville titta på McDonald's
och se polisen komma dit
och se hur framgångsrika de var i sitt skämt.
Kanske en missbelåten anställd.
Eller någon som kände Louise,
antingen ett skämt mot henne för skojs skull
eller om de hade något emot henne. Jag visste inte, men det var möjligt.
Man tänker massor av saker
för att komma på hur man ska göra.
Under mitt nästa skift
gick jag igenom vittnesmålen
för att samla in mer information som kanske kunde hjälpa mig att lösa det.
Fallet var en nål i en höstack direkt från start.
Och sedan…
Jag satt där och tänkte plötsligt
att jag skulle söka på internet.
Skriva in "Visitering på McDonald's".
Och… Där var det!
Massor av information dök upp
från restauranger och butiker i landet där det här hade hänt.
Alla fall var nästan exakt likadana.
I vissa fall förekom samma polisnamn,
kriminalpolis Scott.
Det var ett McDonald's i Hinesville, Georgia,
där en äldre vaktmästare
gjorde en intimvisitering på en kvinnlig medarbetare.
På ett Taco Bell i Phoenix, Arizona,
valde en chef ut en kund som matchade beskrivningen på telefon
och visiterade henne.
År 1995 var det ett McDonald's i Raleigh, North Carolina.
År 1998 i Oak Brook, Illinois och…
Han var överallt och…
Milwaukee, Wisconsin.
Taco Bell, Burger King, Hardee's och Applebee's
och alla restauranger man kan tänka sig utsattes för den här uppringaren.
Jag hade information om 73 fall i 32 stater.
Det första samtalet vad vi kunde se
var år 1994.
Nu var det 2004.
Jag tänkte:
"Tusan.
Det här är ingen lokal telefonautomat på Winn-Dixie."
Alla hade ögonen på mig.
Det här skulle bli ett viktigt ögonblick i min karriär.
…farligt, nästan otroligt bedrägeri som upprepats flera gånger i landet.
Nu till ett otroligt bedrägeri som många föll offer för, enligt polisen.
Vi vet att det har hänt på 70 olika platser
runt om i landet, som ni kan se.
Det är en stor, riksomfattande utredning.
Samma bedrägeri har skett på 69 andra företag i 32 stater
under tio år.
Kriminalpolis Stump anses vara en hjälte för den unga tjejen
för att han upptäckte hundratals samtal.
Personen visste hur man manipulerade folk.
Jag insåg det inte först, men jag fick ett fall
som var ett monster
som ingen annan än jag kunde lösa.
Vi var rädda att…
Att folk skulle skadas varje vecka.
Vi visste att vi hade en skurk
som trodde att han kunde göra som han ville.
Han hade gjort det i tio år
och han trodde inte att han kunde åka fast och han skulle fortsätta.
Jag var orolig
att vi hade en sexualbrottsling på fri fot.
Jag tänkte: "Vad händer ikväll?
Vilket företag kommer att drabbas? Vilket ungt offer kommer att utsättas?"
Någon måste stoppa monstret.
För att fånga honom
behövde jag förstå hans metoder.
För att göra det
behövde jag förstå hans tidigare fall.
Blackfoot är trevligt och sammansvetsat.
En liten jordbruksstad…
Konservativ och ganska religiös.
ELIZABETH BEDRÄGERISAMTAL NR 26
Jag kände mig alltid trygg.
Uppringaren riktade in sig på vissa målgrupper.
Han valde småstäder
där det var mer troligt att folk lyssnade på auktoriteter.
Särskilt om man sa att man var polis.
Jag uppfostrades till att respektera auktoriteten hos de som ansvarade för mig.
Lärare, folk i kyrkan, de som är äldre än jag är.
Personen var smart nog att veta
att mindre städer kunde ha
unga, lättpåverkade personer som arbetade på snabbmatsrestauranger
som behövde behålla jobbet.
Jag var 16 år när jag tog jobbet.
Jag blev jätteglad över tjänsten.
För jag skulle tjäna egna pengar.
Jag var en lojal, arbetsam medarbetare som alltid kom tidigt.
Det var den 16 december 1999.
En vanlig, kall vardagskväll i december.
Plötsligt blev jag kallad till kontoret.
Chefen sa att han pratade i telefon
med någon som hette polis Davis från Blackfoot-polisen.
En kvinna hade besökt restaurangen tidigare den kvällen.
Hennes väska hade stulits
och den innehöll en 50-dollarsedel.
Hon visste att en av servitörerna
hade tagit den.
Femtio dollar är mycket
när man tjänar 2,80 dollar i timmen plus dricks.
Jag skulle aldrig röra en kunds personliga tillhörigheter.
Sedan sa de att det var…
Att personen hon trodde hade hennes väska
var en kvinnlig servitör,
lite drygt 150 centimeter med blont hår.
Det uppringaren gör
är att ge en vag beskrivning
och han vet att det finns en ung anställd
som matchar beskrivningen som en liten, försynt, ung kvinna.
Jag sa att jag inte var 150 centimeter.
Jag är inte blond. Det var inte jag.
Jag var stenhård.
Oavsett vad jag sa
hade polisen ett trovärdigt, rimligt, klokt svar på allt.
Polisen ville att alla kläder skulle tas av.
Det började med skorna.
Sedan byxorna.
Sedan arbetsskjortan.
Ett plagg i taget.
Med massor av prat mellan varje plagg.
Uppringaren verkar gilla att det går långsamt.
Han börjar enkelt
för att se om han kan lura personerna.
Sedan blir det större och större. Det eskalerar.
Medan det fortsatte blev jag mer hysterisk
för jag vädjade
och sa att det inte var rätt.
Det spelade ingen roll. Det gjorde bara polisen argare.
Han bad chefen beskriva min kropp.
Han ville att han skulle beskriva mina bröst, mitt kön…
Till och med min bh-storlek.
Då tog jag telefonen och skrek:
"Hur kan min bh-storlek och allt det här
ha något att göra med en förmodad stulen 50-dollarsedel?"
Trots att jag var utsatt och traumatiserad
kände jag mig inte stark nog att springa därifrån.
Då
kom min kollega, Derek, in.
Han såg att något var fel.
DEREK ELIZABETHS KOLLEGA
Det var år 1999 i Blackfoot, Idaho.
Jobben är begränsade i vårt område,
så jag började jobba på en pizzeria.
Jag var 22 år då.
De flesta servitörer var under 18 år.
Jag gick igenom de anställdas ingång.
Jag insåg direkt att något var fel
och frågade kocken vad som pågick för jag såg ingen serveringspersonal.
Det var bara kocken, en hög pizzor, massor av bröd,
leveranser som väntade.
Det var kaos för att vara en pizzeria.
Jag undrade vad som pågick. Hon sa att det hände något på kontoret.
När jag gick runt hörnet och såg chefen
tittade han på mig.
Jag glömmer aldrig hur han svettades.
Jag har aldrig sett något liknande.
Jag såg
en ung kvinna som visiterades.
Jag sa:
"Vad fan gör du?"
Han sa: "Det är en polis på telefon.
Jag gör en visitering å hans vägnar."
Jag tog telefonen och sa: "Vem är det här?"
Killen sa:
"Jag är polis från Blackfoot-polisen."
Han lät lugn, samlad, som om han gjorde det här varje dag.
Då sa jag: "Då borde du av alla veta
att den här chefen inte borde visitera en minderårig.
Särskilt inte en kvinna."
Jag sa att vi behövde kalla dit den riktiga polisen.
Då la han på.
Det krävdes att en utomstående
förvånades tillräckligt av informationen
för att göra något för att stoppa det.
Jag var glad att han ingrep.
Jag önskar att jag kommit tidigare.
Jag gjorde det jag skulle göra när jag kom dit.
Det gör mig arg att någon utnyttjar folk så där.
När jag insåg att det var en bluff
och att personen låtsades vara polis
blev jag rasande.
År 1999 var jag 100 procent säker på att chefen var med på det.
Efter att jag fick veta
att det hade hänt så många gånger i flera olika stater
ser jag inte hur det är möjligt för honom att vara inblandad.
Jag tror inte
att någon på restaurangerna var inblandad.
De utnyttjades nog bara.
Sedan gick jag hem, men jag var vaken sent och skrev ner…
Jag återberättade allt.
HAN HOTADE MIG OCH SA ATT JAG KUNDE FÅ PROBLEM MED LAGEN
SEDAN SA HAN ÅT MIG ATT TA AV MIG BYXORNA.
JAG KÄNDE MIG UTSATT NÄR HAN FÖRNEDRADE MIN KROPP
Att sätta mig ner med mitt anteckningsblock
och skriva ner min berättelse var otroligt svårt.
Jag blev felbehandlad.
Det var hemskt att få veta
att polisen aldrig skulle lägga ner några resurser
på att kolla upp något sådant.
Det var ingen prioritet för dem.
Det var svårt att tro
att någon gjorde det här överallt
och kom undan med det.
Undersöktes inget av fallen? Var folk rädda för att anmäla det?
Det här fallet är så konstigt. Det är svårt att beskriva.
Vi hade beviset,
det obestridliga videobeviset på att det hade hänt.
Det hade inga andra stationer.
De hade bara vittnesmål
där någon sa: "Så här gick det till."
Så vitt jag visste
var jag den enda som utredde det.
Jag visste inte att någon annan var honom på spåren.
Ett otroligt telefonbedrägeri
slog till mot fyra av Wendy's lokaler i Boston sent på fredagen.
Uppringaren sa att han var polis
och lyckades lura chefer
till att genomföra olagliga visiteringar på anställda.
I det mest chockerande fallet
lurades en ung kvinnlig chef till att begå sexuella övergrepp på en manlig servitör.
Vissa upprörande sexuella handlingar genomfördes
där han ombads sära på benen och armarna.
Hon rörde honom på ett olämpligt sätt. Inklusive hans privata delar.
Det offren fick utstå var hemskt.
Om någon hade gjort så mot mitt barn…
VICTOR FLAHERTY KRIMINALPOLIS
…skulle jag bli rasande.
Jag behandlar folk som min familj
så jag blir förbannad över att det här hände dessa män och kvinnor.
Jag ville se till att det tog slut.
Jag blev intresserad för det var så konstigt.
Vi brukar få in många drogfall.
Dagligen
var vi ute och köpte heroin och kokain…
De trendiga drogerna som kallas MDMA och oxikodon.
Igår köpte vi heroin.
Idag jagar jag en bluffuppringare som låtsas vara polis.
Vi visste inte var samtalet kom ifrån.
Vi hade inga misstänka. Ingen.
På kontoret satte jag händerna på huvudet och sa:
"Jag vet inte hur jag ska hitta den här nålen i höstacken."
Förutom videon hade jag ett bevis till.
Det var numret från återuppringningen.
En anställd på restaurangen
var snabbtänkt nog att tänka på återuppringningsnumret.
De som kommer ihåg hemtelefonerna
så kunde man ringa ett nummer
som då ringde tillbaka det senaste samtalet.
Om jag inte hade haft det numret hade fallet varit kört.
Jag satt där och tittade på numret.
Jag ringde det.
Det var upptaget.
Jag tänkte: "Vänta, nej."
Jag ringde det igen.
Det var upptaget.
Jag hade ett telefonnummer.
Det gav mig inget.
På den tiden hade jag inte mycket hjälp.
Jag hade inte två eller tre andra poliser som kunde hjälpa mig.
Jag hade inget att gå på.
POLIS
Jag skötte i princip utredningen ensam.
Det var svårt att komma igång.
Vad fanns det för bevis att gå på?
Men jag tänkte göra allt jag kunde
för att fånga honom och då skulle jag det.
Första ledtråden i fallet
var att kolla upp numren på alla fyra platserna.
Jag fick flera förelägganden från domaren för registren.
Jag fick tillbaka en rapport som sa att numren var falska.
De leder ingenstans.
Vi vet inget annat.
Vi vet inte om det är ett mobilnummer, en hemtelefon. Vi vet inget.
Jag ringde till AT&T och fick prata med massa personer.
De skickade mig till en annan person
och sedan samma sak igen, jag fick prata med någon annan.
Till slut, efter
cirka en och en halv timme
fick jag prata med en kvinna
och jag glömmer aldrig vad hon sa.
"Vet du…
Det kan vara ett av våra telefonkortsnummer som betalats kontant."
"Okej," tänkte jag.
Jag visste inget om telefonkort. Inget fall hade rört något sådant.
Ingen kände till tekniken som var inblandad.
Det var nästa steg. Att komma på hur man spårar ett telefonkort.
Uppringaren var inte lokal,
så jag förstår varför han köpte telefonkorten.
Förr i tiden
använde vi telefonkort dagligen.
Det var behändigt, billigare.
Samtalen var uppemot 90 minuter långa.
Så det var dyra samtal.
Jag ringde AT&T.
"Du har en plats i kön.
Nästa ombud tar emot dig om 30 minuter."
Jag satt där och väntade, lyssnade på den hemska musiken.
Sedan svarade någon.
"Det här är Michelle, kunder med förelägganden,
vad kan jag göra?"
Jag sa att jag behövde få veta det ursprungliga numret
för dessa låtsasnummer.
Hon sa att de inte gick att spåra.
Det verkade orimligt.
"Menar du att du inte kan spåra dessa telefonkort alls?"
Hon sa att det inte gick.
Jag visste inte vad jag skulle säga eller göra.
Man kan säga att jag jagade rösten i telefonen,
men egentligen jagade jag ett telefonnummer.
För jag hade aldrig hört rösten.
Jag skulle inte ha känt igen rösten.
Återvändsgränd efter återvändsgränd, frustration efter frustration.
Sak samma vad jag gjorde.
Den tid jag fick lägga ner, vem jag fick ringa.
För jag visste inte vad han var kapabel till.
Jag visste bara att han var elak.
Han måste sättas dit så snabbt som möjligt.
Det enda jag gjorde var att ringa.
Ringa till andra stationer, till AT&T.
Jag pratade mer med Michelle från AT&T än min fru på den tiden.
Vi pratade hela tiden ett tag.
Jag fortsatte att ställa frågor.
"Menar du att de inte går att spåra?"
Jag sa: "Jag kollade på ett telefonkort. De har olika nummer på sig.
Vad betyder de numren?" "Jag vet inte."
"Varför har de en streckkod?" "Jag vet inte."
"Jag ger inte upp förrän jag får svar."
Sedan ringde hon lite optimistisk.
Hon sa: "Jag har några svar.
Sedan 11 september-attackerna, trots att vi inte vill att allmänheten ska veta det,
går telefonkort nu att spåra."
Jag blev glad. "Nu kör vi."
Hon sa: "Vic, de ursprungliga numren
kommer från Panama City, Florida."
Där satt den. Vi har en plats.
Äntligen fick jag veta att samtalet kom från Panama City, Florida.
"Dit åker man ju för att ha kul på stranden," tänkte jag.
Jag förvånades över att sådana brott kan begås där.
Jag visste inte vad jag skulle tro,
jag visste bara att jag hade fått tag i väldigt viktig information.
Nu visste jag att det var riktiga platser, inga låtsasplatser.
Men det var telefonautomater.
En telefonautomat löser inget, jag kan inte knacka på,
flera personer använder den.
Jag visste när samtalet genomfördes. Jag visste vid vilken telefonautomat.
Jag visste var han var, vilken tid han var där…
Det var allt. Vi hade inget annat, vi visste inget annat.
Jag var tillbaka på ruta ett.
POLIS
Jag ringde polisen i Panama City och pratade med dem.
De sa att de hade tagit emot flera samtal
om bedrägerisamtal från deras område
där någon låtsas vara polis och visiterar folk.
Jag sa: "Va?
Jag trodde att det bara var vi." Jag blev förvånad.
Nu insåg jag att han hade övat så många gånger
att han visste exakt vad han skulle säga.
Han vann säkert inte jämt.
Många la säkert på,
men när han gjorde det kom han så här långt, sedan la de på.
Nästa gång kom han längre, sedan la de på.
Vissa la på direkt,
men han lärde sig att spela rollen.
Han lärde sig att spela spelet.
Det är det som är det sjuka.
Han blev bättre på det och när han blev bättre
blev det som en drog.
Han var besatt.
Jag trodde inte att det var en polis.
Det kan ha varit en efterapare. Någon som gillade makt.
Han kände sig kanske oövervinnerlig.
Han lyckades fyra av fyra gånger i Massachusetts.
Det är 100 procent.
Vi alla tänkte nog att det bara var vi
och kände oss dumma.
Men i och med att det har hänt så många kvinnor
får det mig att känna mig lite mindre dum och naiv.
Men när jag erkänner det…
Det gör mig missmodig, för
rättvisan har liksom misslyckats.
Han måste gripas
och betala för sina handlingar.
Han förstörde deras liv, deras familjer.
Ingen i hela USA kunde vara helt säker på
att deras dotter eller son var skyddade från honom.
Vi behövde hitta uppringaren
så att det inte skulle hända igen.
Ibland har jag svårt att sova när jag tänker på det.
Jag behövde få veta att han satt inne
och att inga fler skulle drabbas.
Just då stod det still
för vi var vid en punkt
där vi insåg att platsen för samtalen var en återvändsgränd.
Det var allt.
Men jag gav inte upp,
för nu började det kluriga.
Att genomföra en komplicerad, riktig polisutredning
med hårt arbete och det var jag beredd på.
Nu skulle jag ta reda på
var telefonkortet köptes.
När jag äntligen fick den informationen
sa den att kortet köptes den 19 februari på Walmart
i Panama City.
Förhoppningsvis var det här chansen vi väntade på.
Det är ett stort företag. De har videokameror.
Om han hade köpt det på en liten butik hade de kanske inte haft någon.
Jag ringde Walmart och bad om videon.
Jag visste vilken tid och vilket datum det var köpt på.
De sa hela tiden: "Jag kan nog inte få tag i det, prata med honom."
Vi gick från en till en annan tills jag äntligen fick prata med rätt person.
Han sa: "Ja, det kan du få."
Jag fick ett VHS-band,
satte in en TV på mitt rum och en videobandspelare och startade det.
När jag startade det insåg jag
att det inte alls var det jag trodde.
Det syntes att det var ett band som användes hela tiden,
förmodligen i sex månader, dålig kvalitet.
Det är från sju eller åtta platser i butiken.
En bild av smyckesavdelningen, en på ingången.
Sedan hoppade det tillbaka.
Den här, den här, den här, sedan ingången igen.
De har ingen video i kassan.
Om jag fortsatte att kolla kunde jag inte jobba.
Jag skulle bli galen av att kolla vidare.
På videon, även om man gör den långsammare,
tar bort några andra kameror,
är det ändå kanske tusen män som går in under den timmen
och det är om vi antar att han går in i butiken
och lämnar den strax innan köpet
och direkt efter köpet.
Det går inte att hitta något här.
Det är omöjligt.
Jag visste inte vad jag skulle göra.
Det hade gått fyra månader.
Fyra månaders hårt arbete!
Nu var jag vid en återvändsgränd igen.
Sedan ringde Buddy Stump från Mount Washington-polisen.
En dag ringer jag Vic Flaherty.
Jag svarade och man märkte att han inte kom från Boston.
Jag tycker inte att man ska göra dubbelt arbete.
Jag visste att mitt samtal kom från Panama City.
Kriminalpolisen där sa att det var ett fall i Massachusetts,
väldigt likt vårt fall.
Jag skulle kontakta kriminalpolis Vic Flaherty.
Han berättade vad han hade.
Han kom från en liten avdelning…
Vår är liten, men hans är väldigt liten.
Han var förvånad över att någon hade kommit lika långt som han.
Han var väldigt engagerad.
Jag blev jätteglad.
Jag kände mig inte så ensam längre.
Någon där hade samma intresse av att hitta honom som jag hade.
Jag blev uppspelt över att prata med Buddy
för det var ett nytt fall.
Nu hade vi ny information och…
"Jag har hört att du kan hjälpa mig
att spåra det här telefonkortet."
Jag sa: "Skicka informationen till mig, så fixar jag det snabbare
för jag kan spåra var telefonkortet köptes."
Jag gick från att tänka:
"Jag vet inte om vi kan lösa det" till "Jo, vi kan lösa det."
Jag ringde min favoritkvinna på AT&T
och sa: "Du kommer inte att tro det, ett till fall.
Ännu värre och helt säkert samma person."
AT&T sa att telefonkortet som användes i Mount Washington-bedrägeriet
köptes på en annan Walmart-butik än den jag hade.
Jag ringde till Walmart. Min första fråga var: "Filmar ni kassan?"
De svarade ja.
Jag trodde att de skämtade.
"Gör i ordning filmerna."
Några dagar senare fick jag ett VHS-band.
Jag tryckte på play…
Jag visste att köpet gjordes kl. 15.02,
så jag spolade fram lite.
Då kliver den misstänkte in i bilden.
Han la saker på disken.
En vit man mellan 30 och 40 år,
omkring 180 centimeter, svart hår.
Man såg något platt på bandet,
det liknade ett telefonkort.
Jag såg på honom och sa: "Herregud."
Det var en väldigt bra bild.
"Nu har vi honom," sa jag.
Vi har en bild på den misstänkte.
Han köpte telefonkortet
som användes för att begå bedrägeriet i Mount Washington, utan tvekan.
Där på TV:n.
Det här var stort.
Jag ringde Buddy och berättade att vi hade en bild på honom.
Jag blev uppspelt.
Trehundramiljoner personer i landet
som blev till en på Walmart.
Jag var redo att lägga in överväxeln.
Problemet var att videon var ovanifrån.
Det var inte en så bra bild av hans ansikte.
Hur ska vi identifiera honom?
Vi måste hitta den bästa vinkeln.
Vi bestämde att vi skulle gå tillbaka till min film
för den var vid ingången och utgången.
Kameran var rakt framifrån.
Om vi hittade honom där skulle vi få en jättebra bild.
Nu var vi igång igen.
Vi var tillbaka i ett rum på 13 kvadratmeter
med sex skärmar och en inkommande huvudvärk,
men vi visste vem vi letade efter och plötsligt
var han där.
Han gick in.
Samma kille.
Så fort han gick in sa jag: "Det är han."
Bara så där.
Han gick in med en jacka på sig, solglasögon
och han såg ut att vara redo att gå till jobbet
eller återvända från jobbet, väldigt proper.
Jag såg ett band på sidan av hans byxa.
Jag sa: "Vad fan?"
Bandet på byxan
är från polisen.
Han är polis.
Undertexter: Emilie Johansson