Acum urmează o farsă incredibilă
care, conform poliției, a făcut multe victime.
Un apelant care a pretins că e ofițer de poliție a reușit
să convingă niște manageri de fast-food să-și abuzeze sexual angajații.
Dacă n-aș fi acceptat percheziția,
aș fi fost arestată, concediată sau ambele.
Niște ofițeri de poliție mi-au zis
că există un video cu ce s-a întâmplat aici.
Nu am mai văzut așa ceva în 30 de ani.
Eram la telefon, iar el a început să-mi descrie procesul.
„Dă-i jos bluza!”
A dat jos un articol de îmbrăcăminte, apoi, altul.
Nu cred că a lăsat vreun loc neatins.
Să-i verific corpul de droguri?
Voia să-i descrie sânii mei, cum arătau organele mele genitale
și mărimea sutienului.
Nu-mi venea să cred.
Cine este?
Psihologia folosită de apelant era uimitoare.
Nu știam de ce era capabil tipul ăsta.
Știam doar că este un om rău.
Apelantul a comis crima perfectă,
fiindcă era complet anonim.
Restaurante Burger King și Taco Bell…
Toate restaurantele care vă trec prin minte au fost victimele acestui apelant.
Aveam un agresor sexual în libertate
și telefonul suna în fiecare zi.
NU RĂSPUNDE LA TELEFON
Viața e destul de bună aici.
E un loc bun pentru familii, are școli bune.
Nu-s multe infracțiuni.
BUDDY STUMP DETECTIV PENSIONAT
În noaptea apelului din cazul McDonald's
eram acasă, îmi vedeam de treabă.
Șeful adjunct de la acea vreme a zis:
„Buddy, ce faci?” Iar eu am zis:
„Mă relaxez pe canapea uitându-mă la televizor.”
Iar el a zis: „Trebuie să vii.
Sunt la McDonald's și nu știu cum să-ți explic.
Se întâmplă niște lucruri rele aici
și am nevoie de tine.”
Era 9 aprilie 2004.
Fusesem promovat de vreo trei săptămâni.
Se poate zice că eram detectiv începător.
Am intrat în McDonald's
și chiar nu știam ce se întâmpla.
Erau multe mașini de poliție, oamenii veneau și plecau…
Am intrat în restaurant… și McDonald's încă funcționa.
Am trecut prin bucătărie și prin holul din spate.
Era o nebunie.
Oamenii alergau haotic.
Era clar că era o atmosferă în care toată lumea era supărată
și era ca și cum văzuseră sau făcuseră ceva
ce nu le venea să creadă.
Am văzut victima în biroul din spate.
Părea supărată, avea capul plecat.
Managerul era supărat, asistentul manager, la fel.
Era un haos total.
Și mă gândeam: „În ce naiba m-au băgat?”
Încercau să-mi explice ce se întâmplase,
dar nu prea avea sens ce spuneau.
Am înțeles doar
că avea legătură cu un apel telefonic.
Apoi unul dintre ofițeri mi-a spus:
„Există o filmare cu ce s-a întâmplat aici.”
Iar eu am zis: „Poftim?”
Acolo era o cameră de supraveghere care înregistrase totul.
Am zis: „Bun, stop!
Gata cu vorbăria! Am discutat suficient.
Să vedem exact ce s-a întâmplat!”
Am început să mă uit la filmare. Nu avea sunet,
deci știi doar ce vezi, ca la filmele mute.
Donna Summers, care era asistent manager,
vorbea cu cineva la telefon.
În acea zi,
cineva a sunat la restaurant.
A răspuns asistentul manager al restaurantului,
Donna Summers, în vârstă de 51 de ani.
CONNIE LEONARD CRAINICĂ
La capătul firului era un domn care pretindea că e ofițer de poliție.
Lucra la Poliția Mount Washington,
care era la nici un kilometru distanță de restaurant.
A zis că vorbește la telefon
cu managerul McDonald's
și cu un reprezentant al companiei.
Și avea lucruri importante de discutat.
Una dintre angajatele ei era acuzată
că a furat portofelul unei cliente care fusese acolo.
A descris-o ca fiind minionă și brunetă.
Donna Summers a zis: „Da, avem această angajată.
Știu exact cine e.”
Uitându-mă la filmare,
am văzut o tânără intrând în cameră.
Se vedea că vorbeau una cu cealaltă.
Louise Ogborn, în vârstă de 18 ani,
lucra la McDonald's,
deoarece mama sa își pierduse recent slujba,
avea probleme de sănătate,
iar ea voia să-și ajute familia să câștige niște bani.
În acea zi, restaurantul era foarte aglomerat,
iar ea s-a oferit să stea să ajute cu aglomerația de la ora cinei.
În acel moment, Donna Summers a dus-o pe Louise Ogborn în biroul din spate.
Mi-a spus…
LOUISE OGBORN ÎN 2007
…că am fost acuzată că am furat bani din geanta clientei mele.
Îmi amintesc că eram tulburată.
Eram atât de supărată
că cineva m-ar acuza de ceva atât de groaznic!
Cel de la telefon, ofițerul de poliție,
i-a spus dnei Summers: „Uitați ce putem face!
Ori o arestăm la restaurant,
ori, dacă vreți să ne ajutați,
trebuie să efectuați o percheziție să vedeți dacă are banii la ea.”
Mi-a cerut să-mi golesc buzunarele
și am început să scot chestii,
să le pun pe birou…
Și mi-am întors buzunarele pe dos.
Apoi
a intrat un alt asistent manager
și au luat un sac de gunoi și au acoperit ușa cu el
ca să nu se poată vedea din hol
ce se întâmpla în acel birou.
Mi s-a părut ciudat,
dar cred că voiau ca victima să se simtă mai confortabil
cu ce urma să se întâmple.
E greu de imaginat ce era în mintea Donnei Summers.
Mulți oameni spun că n-ar crede niciodată pe cineva
care le-ar spune la telefon să efectueze o percheziție corporală.
Cu toate acestea, acest apelant părea o persoană oficială.
Era foarte calm,
dădea ordine într-un mod foarte autoritar,
iar Donna Summers s-a supus ordinelor polițistului.
Chiar și Louise s-a conformat,
deși nu dorea să facă asta.
A protestat, zicând că n-a făcut asta.
Așa că probabil se gândea: „Își vor da seama că n-am fost eu,
așa că mă voi conforma acum
și sper că această situație se va încheia.”
Dar acesta e momentul în care devine mai bizar.
Din senin, și-a dat jos un articol de îmbrăcăminte,
apoi, alt articol.
Și m-am gândit: „Uau!
Ce naiba se întâmplă aici?”
Eram perplex.
În momentul următor,
victima nu mai purta decât lenjeria și sutienul.
Și, din senin,
și le-a dat jos și pe acestea.
Pur și simplu, stătea acolo dezbrăcată.
Nu avea nici urmă de haine pe ea, și mă gândeam:
„E o femeie dezbrăcată într-un birou McDonald's?
Ce mai urmează?”
Apelul telefonic dura de aproximativ o oră.
Stăteam acolo cu gura căscată.
Nu-mi venea să cred ce vedeam.
După ce au dezbrăcat-o,
i-au dat un șorț, iar ea încerca să se acopere
cât de bine putea.
Eram complet dezbrăcată. Mi-era rușine.
Apoi i-au pus obiectele personale într-o pungă
și le-au scos din cameră.
Polițistul de la telefon i-a cerut
să ia toate hainele Louisei,
să ia cheile de la mașina ei
și să le pună în mașină.
Deci iat-o pe Louise Ogborn
stând dezbrăcată, acoperită cu un mic sorț,
dându-și seama că, chiar dacă ar dori să iasă din situație,
ar trebui să treacă dezbrăcată
printr-un restaurant plin de clienți.
Și apoi ce urma să facă?
Așa că era blocată acolo.
Nu știam ce se petrecea după ușă.
Nu știam dacă mă aștepta cineva,
nu voiam să fug dezbrăcată și eram foarte speriată.
Ce altă variantă avea Louise în acel moment
în afară de a se conforma?
Această tânără nu era percheziționată.
Era prizonieră la propriul loc de muncă.
Era supărată. Se vedea pe fața ei
că era traumatizată de situația în care se afla.
Îmi pot doar imagina ce se petrecea în mintea cuiva de 18 ani.
Vorbim despre cineva care probabil că a urmat ordine
toată viața.
Viața ei s-a rezumat la ordine.
Să meargă la biserică, în tabăra de cercetași, la școală.
Am crescut într-o casă militară tipică în care era multă disciplină.
Am fost învățată că, atunci când părinții mei îmi spuneau să fac ceva,
făceam cu siguranță acel lucru.
Dacă orice alt adult îmi spunea să fac ceva,
făceam acel lucru fără să comentez.
În continuare,
un bărbat… a intrat în birou și…
Era un bărbat de vârsta a doua.
Nu purta uniformă de angajat, șorț sau altceva de acest gen.
Am zis: „Nu e angajat McDonald's,
deci ce caută în biroul McDonald's?”
De asemenea, nu știm ce fel de om este.
Ar fi putut fi în cârdășie cu apelantul?
Acest lucru dura de ore întregi,
iar Donna Summers…
încerca să gestioneze un restaurant foarte aglomerat.
Dar, de fiecare dată când începea să întrebe de ce dura atât de mult,
el avea un răspuns.
„Suntem pe drum. Azi nu lucrează mulți angajați. Aveți răbdare!”
Pentru Summers, acesta părea un răspuns legitim.
Totuși, trebuia să se întoarcă la muncă.
Și ofițerul a zis: „Uitați,
aveți vreun bărbat în viața dvs. în care aveți încredere?
Aveți soț, iubit?
Cineva pe care l-ați putea aduce să o supravegheze până ajungem?”
Iar Donna Summers a zis: „Da. Am un logodnic, Walter.
Ar putea veni el.”
Mă gândeam:
„Cum ai putea crede că e corect
să faci asta?”
Managerul a plecat, iar el a luat telefonul.
Acum Walter Nix îl asculta pe apelant
și îi urma indicațiile.
I-a spus lui Louise: „În regulă, el vrea să-ți dai jos șorțul.”
Apoi polițistul a zis:
„Ar putea face niște sărituri?”
„Poate să alerge pe loc.”
„Trebuie să se scuture. Să vedem dacă va cădea ceva.”
„Nu știm unde ar fi putut ascunde ceva.”
Acum era în cameră de aproape două ore.
Vedeam cum se petrec aceste lucruri.
A sărit dezbrăcată. A alergat pe loc.
A stat în picioare pe scaun.
Lucrurile nu încetau.
Între timp, din când în când,
Donna Summers revenea în birou.
Și, de fiecare dacă când venea, Louise Ogborn
se acoperea cu șorțul.
Ea nu credea că se întâmpla nimic.
Credea că el doar stătea ascultându-l pe polițist
și o păzea până când va ajunge poliția.
Trebuie să ne gândim că Louise devenea epuizată mental
și nu primea niciun ajutor din partea Donnei Summers.
La un moment dat…
s-a văzut cum Donna Summers a revenit în cameră,
iar Louise Ogborn nu era acoperită de șorț.
Și Walter Nix stătea chiar lângă ea.
Dacă a văzut asta sau nu…
Poate a intrat repede în cameră și nu a văzut.
Tot nu a făcut nimic.
Atunci Louise trebuie să se fi gândit:
„Sunt singură aici.
Nu mă va ajuta nimeni.”
Am făcut ce a trebuit să fac pentru a supraviețui.
Apelantul mi-a cerut să zic: „Da, dle. Nu, dle.”
Altfel, aș fi fost pedepsită.
Eram îngrozită. Nu știam dacă aceea urma să fie ultima mea zi pe pământ.
Nu știam dacă voi supraviețui.
Din ce știam,
Walter Nix era un membru model al comunității. Credincios, familist.
Era antrenor de baseball, fiind mereu în preajma copiilor.
Oamenii aveau încredere în el,
iar Donna se căsătorea cu el.
Dar, evident, când s-a aflat într-o situație atât de neobișnuită,
fiind la telefon cu acest individ,
toate valorile sale morale…
Le-a pierdut.
Pe parcursul filmării, lucrurile doar s-au agravat.
Ba chiar a așezat-o pe tânără în poala sa
și… a bătut-o la fundul gol.
Până în punctul în care… se vedeau urme roșii.
Și…
Bătaia a continuat cu întreruperi timp de 20 de minute.
Louise Ogborn era umilită, speriată.
Probabil că se temea pentru viața ei.
Am plâns încontinuu.
Deja mă lovise, mă bătuse și…
Nu se știe ce ar fi putut face
dacă nu m-aș fi apărat și n-aș fi cerut ajutor.
Pe măsură ce filmarea avansa,
lucrurile au devenit sumbre.
Walter Nix a fost apoi instruit
să o pună pe Louise Ogborn să stea în poala lui.
„Verifică-i respirația!
Îți poți da seama dacă a consumat droguri sau alcool.”
Și polițistul i-a zis să o pună pe Louise Ogborn să îl sărute.
În următoarea oră a fost convins să facă toate aceste lucruri.
Și, dacă asta n-a fost suficient,
polițistul i-a zis lui Walter Nix:
„Am nevoie ca ea să presteze un act sexual.”
Iar el a pus-o să facă asta.
Walter Nix a pus-o pe victimă să-i facă sex oral.
Nimeni nu a înțeles cum a progresat asta.
Dar a progresat.
Eram amorțită.
Nu-mi amintesc să fi simțit ceva.
Pur și simplu, mi-am șters memoria.
Ajunsesem să nu mai fiu prezentă acolo psihic.
A fost foarte greu de privit și…
nu-mi venea să cred ce văd.
Și… m-am supărat destul de tare.
Eram supărat,
pentru că nu înțelegeam cum se putea întâmpla cuiva… așa ceva.
Dacă nu poți fi în siguranță lucrând la McDonald's,
trăim într-o lume groaznică.
O tânără a fost agresată sexual, fizic…
iar eu mă întrebam ce naiba urma să fac.
Deci probabil că Walter Nix se gândea:
„Ce am făcut?”
A realizat că a făcut ceva greșit.
Știa că a făcut ceva greșit, fiindcă a fugit.
În acel moment văzusem destule ca să știu că se petrecuse o infracțiune.
I-am cerut unui polițist să se ducă la el acasă
și să-l aducă la secție.
Era la fel de vinovat ca apelantul.
De fapt, probabil că era mai vinovat.
Dacă ți se zice să faci ceva, nu înseamnă că o și faci.
Atunci
Donna Summers se întreba ce să facă.
Apoi a intrat un domn mai în vârstă
care era un paznic în afara programului.
A luat telefonul
și, după ce a auzit câteva cuvinte, a zis:
„Asta… În niciun caz! Nu se va întâmpla. Nu e în regulă.”
A avut suficient bun-simț încât să se întrebe: „Stai puțin!
Oare acesta chiar e un polițist?”
I-a spus Donnei Summers că acel apel nu era adevărat.
Apoi, în sfârșit, ea și-a dat seama:
„Stai puțin! Toate astea nu sunt adevărate?”
Și totul s-a oprit.
Totul a fost o farsă.
Și atunci și-au dat seama că au fost înșelați.
Mă gândeam: „Cine o fi acest apelant?
Sigur nu este polițist.”
Mă întrebam
cum poate cineva să aibă vreo plăcere făcând asta prin telefon, dar…
cu siguranță, avea satisfacție din simplul fapt că auzea ce se întâmpla.
Cred și că se bucura știind că avea puterea
să manipuleze oamenii
și să-i facă să-i urmeze instrucțiunile.
Îmi treceau tot felul de gânduri prin minte,
dar știam că trebuie să luăm declarația victimei.
Atunci m-am așezat
în fața ei
și…
am privit-o în ochi…
Am realizat că o cunoșteam.
Da. Era vecina mea.
Am zis: „Louise?”
Iar ea a zis: „Da, Buddy, eu sunt.”
Și…
Eram prieten cu tatăl ei.
Am crescut împreună.
Și…
asta m-a afectat foarte tare.
Și…
cazul a devenit foarte personal.
M-a impulsionat…
Am fost mai determinat…
să aflu cine naiba a făcut asta
și să-l bag la închisoare.
Când am acceptat slujba,
nu am crezut că voi avea un astfel de caz.
Trebuia să aflăm de unde a fost efectuat apelul
înainte să vedem cum rezolvăm cazul.
Conform declarațiilor,
se pare
că apelantul știa
ce se întâmpla în acel birou.
Instinctul îmi zicea că tipul era pe aproape.
După ce am luat declarațiile din acea noapte,
am condus înapoi acolo, în parcare.
Pe atunci, telefoanele mobile abia deveneau populare.
Telefoanele publice erau folosite zilnic
de o mare parte din populație.
Știam că sunt telefoane publice pe zidul din fața magazinului Winn-Dixie.
Bănuiam că a fost un telefon public,
iar acel telefon avea vedere directă spre McDonald's.
E singurul mod în care am crezut că cineva ar face asta.
Fiindcă ar vrea să se uite la McDonald's
și să vadă poliția sosind,
pentru a vedea cât succes a avut farsa lui.
M-am gândit că ar putea fi un angajat supărat.
Putea fi și cineva care o cunoștea pe Louise.
Nu știam dacă i-a făcut o farsă de dragul distracției
sau dacă avea ceva cu ea, dar era o posibilitate.
Te gândești la tot felul de scenarii
încercând să ajungi la o concluzie.
În tura următoare
am parcurs declarațiile
ca să găsesc mai multe informații care să mă ajute să rezolv cazul.
Mi s-a părut că acest caz era ca găsirea acului în carul cu fân.
Și apoi…
Din senin, m-am gândit
să caut pe internet.
Am căutat „percheziție McDonald's”
și… Bam!
Au apărut multe informații
despre restaurante și magazine din întreaga țară unde se întâmplase asta.
Toate cazurile erau aproape identice.
În unele cazuri a folosit același nume pentru polițist,
„detectivul Scott”.
La un McDonald's din Hinesville, Georgia,
un paznic în vârstă
a percheziționat o angajată în orificiile corporale.
La un Taco Bell din Phoenix, Arizona,
managerul a ales o clientă care se potrivea descrierii de la telefon
și a percheziționat-o.
În '95, la un McDonald's din Raleigh, Carolina de Nord.
În '98, în Oak Brook, Illinois, și…
Deci… a fost peste tot și…
Milwaukee, Wisconsin.
În restaurante Taco Bell, Burger King, Hardee's și Applebee's.
Toate restaurantele care vă trec prin minte au fost victimele acestui apelant.
Am realizat că aveam informații despre 73 de cazuri din 32 de state.
Primul apel pe care l-am descoperit
a avut loc în 1994.
Eu eram în 2004.
Și m-am gândit…
„La naiba!
Ăsta n-a fost telefonul public de la Winn-Dixie.”
Toți erau cu ochii pe mine.
Acesta urma să fie un moment decisiv al carierei mele.
…o farsă periculoasă și de necrezut s-a repetat în întreaga națiune.
Urmează o farsă incredibilă care, conform poliției, a făcut multe victime.
Știm că s-a petrecut în 70 de locuri
din întreaga țară, după cum puteți vedea.
Este o anchetă la nivel național.
Această farsă a avut loc în alte 69 de localuri din 32 de state
pe parcursul a zece ani.
Detectivul Stump este considerat eroul tinerei,
deoarece a identificat sute de apeluri.
Inculpatul știe cum să manipuleze oamenii.
Inițial nu mi-am dat seama, dar primisem un caz
de dimensiuni colosale,
și doar eu îl puteam rezolva.
Ne temeam că…
săptămânal, alți oameni vor avea de suferit.
Știam că aveam un răufăcător
care credea că poate face orice dorește.
Fiindcă făcea asta de zece ani
și nu se gândea că putea fi prins, deci urma să facă asta la nesfârșit.
Eram îngrijorat
că aveam un agresor sexual în libertate.
Mă gândeam: „Oare ce se va întâmpla la noapte?
Oare unde va suna? Ce tânără va fi molestată?”
Cineva trebuia să oprească acest monstru.
Știam că, pentru a-l prinde pe acest individ,
trebuia să-i înțeleg modul de operare.
Și, pentru a face asta,
trebuia să înțeleg mai multe despre cazurile trecute.
Blackfoot e o comunitate strânsă.
Este un orășel de fermieri…
conservatori și destul de religioși.
ELIZABETH - APELUL NR. 26
Mereu m-am simțit în siguranță.
Apelantul viza un anumit public.
Viza orașele mici…
în care oamenii erau mai dispuși să aibă încredere în autorități.
Mai ales dacă cineva zicea că e polițist.
Am fost educată să respect autoritatea superiorilor mei.
Profesori, oamenii de la biserică, cei mai în vârstă ca mine.
Acea persoană era destul de inteligentă încât să știe
că orașele mici ar putea avea
angajați tineri și influențabili la restaurantele fast-food,
care aveau nevoie să-și păstreze slujbele.
Aveam 16 ani când m-am angajat acolo.
Și am fost încântată când am primit postul,
pentru că urma să-mi câștig propriii bani.
Eram o angajată loială, responsabilă și ajungeam mereu devreme.
Era 16 decembrie 1999.
O seară de decembrie normală și rece din timpul săptămânii.
Din senin, am fost chemată în biroul din spate.
Managerul mi-a spus că vorbea la telefon
cu un anumit ofițer Davis de la Poliția Blackfoot.
În acea seară, o femeie fusese în restaurantul nostru.
Geanta sa a fost furată
și în ea avea o bancnotă de 50 de dolari.
Și știa că una dintre chelnerițe
a furat-o.
50$ sunt mulți bani
când faci 2,80$ dolari pe oră plus bacșiș.
Dar nu m-aș atinge niciodată de bunurile clienților.
Apoi a zis că a fost…
Credea că cea care i-a furat geanta
era o chelneriță blondă,
care are puțin peste 1,50 m.
La telefon, apelantul
oferea o descriere simplă
și știa că va exista o tânără angajată
care se va potrivi descrierii de tânără minionă și timidă.
Protestam zicând că nu am 1,50 m înălțime.
Nu sunt blondă. Nu eram eu.
Insistam că nu eram eu.
Indiferent de ce ziceam,
polițistul avea un răspuns plauzibil și rezonabil pentru orice.
Ofițerul a vrut ca hainele să fie scoase pe rând.
Și am început cu încălțămintea.
Apoi, pantalonii.
Apoi, tricoul uniformei.
Deci a progresat de la articol la articol,
cu multe discuții între ele.
Părea că apelantului îi plăcea ca lucrurile să se desfășoare lent.
Începea ușor
ca să vadă dacă poate convinge oamenii treptat.
Apoi devenea din ce în ce mai grav. Escalada.
Lucrurile au continuat și devenisem isterică,
fiindcă eu doar protestam
și repetam: „Asta nu e în regulă.”
Nu a contat. Părea să-l enerveze mai tare pe polițist.
Îi cerea managerului să-mi descrie corpul.
Voia să-i descrie sânii mei, cum arătau organele mele genitale…
și mărimea sutienului.
Atunci i-am smuls telefonul și am țipat:
„Cum naiba ar putea avea mărimea sutienului meu
vreo legătură cu așa-zisa bancnotă de 50$ furată?”
Deși eram extrem de lezată și traumatizată,
nu m-am simțit destul de puternică încât să plec naibii de acolo.
Și, chiar în acel moment,
a intrat colegul meu, Derek,
și și-a dat seama că ceva nu era în regulă.
DEREK - COLEGUL LUI ELIZABETH
Era anul 1999 în Blackfoot, Idaho.
Nu erau multe slujbe în zonă,
așa că m-am angajat la o pizzerie.
Atunci aveam 22 de ani.
Majoritatea chelnerilor noștri aveau sub 18 ani.
M-am dus la intrarea angajaților.
Imediat am observat că ceva era în neregulă
și am întrebat bucătăreasa ce se petrecea, fiindcă nu vedeam niciun chelner.
Era doar bucătăreasa, un munte de pizze, multe grisine,
caserole care așteptau să fie umplute.
Pentru o pizzerie, era haos.
Am întrebat ce se întâmplă, iar ea a zis că se petrece ceva în birou.
Când am dat colțul și l-am văzut pe manager,
s-a uitat la mine.
N-o să uit sudoarea care curgea pe el.
N-am mai văzut așa ceva.
Am văzut
o tânără percheziționată corporal.
Am zis:
„Ce dracu' faci?”
Iar el a zis: „Vorbesc cu un polițist la telefon.
Și efectuez o percheziție corporală pentru poliție.”
I-am luat telefonul și l-am întrebat cine este.
Și tipul a zis…
„Sunt un ofițer de la Poliția Blackfoot.”
Părea liniștit, calm, temperat, de parcă asta făcea în fiecare zi.
Și am zis: „Atunci, tu ar trebui să știi cel mai bine
că acest manager nu ar trebui să percheziționeze un minor.
Mai ales o fată.”
Am zis că trebuie să chemăm adevărata poliție.
Și a închis.
A fost nevoie ca altcineva
să vină și să fie suficient de alarmat
încât să facă ceva pentru a opri situația.
Am fost recunoscătoare pentru intervenție.
Îmi doresc să fi ajuns mai devreme.
Când am ajuns, am făcut ce ar fi trebuit să fac.
Mă enervează că cineva profită așa de oameni.
Când am realizat că a fost o farsă
și că a fost doar cineva care se dădea drept polițist,
m-am revoltat.
În 1999 aș fi zis cu certitudine că managerul a fost implicat în asta.
Dar, după ce am aflat
că asta s-a întâmplat de atâtea ori în atâtea state,
nu văd cum ar fi posibil ca el să fi fost implicat.
Știți ce zic? Sincer, nu cred
că angajații au fost implicați.
Cred că s-a profitat de ei.
Apoi m-am dus acasă, dar am stat trează până târziu și am scris…
Am relatat întâmplarea.
M-A AMENINȚAT ȘI MI-A ZIS CĂ POT AVEA MARI PROBLEME CU AUTORITĂȚILE
APOI M-A PUS SĂ-MI DAU JOS PANTALONII.
M-AM SIMȚIT INCREDIBIL DE VIOLATĂ CĂ-MI PROFANA CORPUL
Chiar și doar să stau cu carnetul meu
și să reușesc să relatez… A fost foarte dificil.
Mi s-a greșit atât de rău!
M-am descurajat când am aflat
că poliția nu avea de gând să investească resurse importante
pentru a verifica sau ancheta asta.
Pentru ei nu era o prioritate.
E foarte greu de crezut
că cineva făcea asta peste tot
și scăpa nepedepsit.
Celelalte cazuri nu erau investigate? Oamenii se temeau să depună plângere?
Acest caz e atât de bizar! E greu de descris.
Noi aveam dovada,
proba video de necontestat conform căreia asta chiar s-a întâmplat.
Celelalte instituții nu aveau asta.
Aveau doar declarația cuiva
care spunea: „Asta s-a întâmplat.”
Din câte știam,
eram singurul care investiga asta.
Habar n-aveam că-l mai căuta cineva.
O farsă telefonică incredibilă
a avut loc vineri seara în patru localuri Wendy's din Boston.
Apelantul a pretins că era polițist
și i-a convins pe manageri
să efectueze percheziții corporale ilegale asupra angajaților.
În cel mai șocant caz,
o tânără manager a fost convinsă să agreseze sexual un chelner.
A avut loc un comportament sexual revoltător
prin care lui i s-a cerut să-și depărteze mâinile și picioarele.
Ea l-a atins într-un mod inadecvat, inclusiv în zona intimă.
Este îngrozitor ce li s-a întâmplat victimelor.
Dacă ar fi pățit asta copilul meu…
VICTOR FLAHERTY - SERGENT
…aș fi fost revoltat.
Mereu tratez oamenii ca pe familie,
așa că eram furios că li s-a întâmplat asta acestor bărbați și femei
și voiam să mă asigur că înceta.
Chiar mi-a captat interesul datorită naturii sale bizare.
De obicei, avem multe cazuri cu droguri.
În fiecare zi
suntem pe teren și cumpărăm heroină sau cocaină…
Droguri care sunt la modă, precum ecstasy sau OxyContin.
Deci ieri cumpăram heroină,
iar azi anchetez un apelant care se dă drept polițist.
Habar nu aveam de unde provenea apelul.
Nu aveam niciun suspect. Pe nimeni.
M-am întors la birou și m-am luat cu mâinile de cap,
zicând: „Nu știu cum îl voi găsi. E ca acul în carul cu fân.”
Pe lângă filmare, mai aveam o probă.
Numărul apelantului, datorită combinației *69.
Un angajat al restaurantului
a fost destul de perspicace încât să apeleze *69.
Și, pentru cei care ne amintim telefonia fixă,
dacă formai *69,
îți arăta ultimul număr care a sunat.
Dacă n-aș fi avut acel număr, acest caz ar fi fost pierdut din start.
Stăteam și mă uitam la acel număr.
Am sunat.
Și am primit ton ocupat.
M-am gândit: „Stai! Nu!”
Am sunat din nou.
Am primit ton ocupat.
Stăteam și mă gândeam că am un număr de telefon.
Și nu-mi spune nimic.
Pe atunci nu aveam prea mult ajutor.
Nu aveam doi-trei detectivi care să lucreze cu mine.
Nu aveam nimic.
POLIȚIA
Practic, fac această anchetă de unul singur
și e dificil să continui.
Gândiți-vă la asta! Ce probe există în acest caz?
Dar știam că voi face tot ce pot ca să-l prind
și, dacă voi face tot ce pot, îl voi prinde.
Prima pistă în acest caz
a fost să investighez apelurile din cele patru localuri.
Am primit multe mandate de la judecător pentru acele înregistrări
și am primit un raport care spunea că numerele sunt false.
Nu duceau nicăieri.
Nu știam nimic altceva.
Nu știam dacă era un număr de celular sau fix. Nu știam nimic.
Am sunat la AT&T și am vorbit cu o succesiune de oameni.
Mă transferau de la unul la altul,
iar eu făceam același lucru, treceam la altcineva.
În sfârșit, după…
vreo oră și jumătate petrecută la telefon…
am dat de o doamnă
și nu voi uita niciodată ce a zis.
„Știi…
Cred că asta ar putea fi una dintre cartelele noastre telefonice prepay.”
Și m-am gândit: „Bun!”
Nu știam nimic despre cartele telefonice. Nu mai avusesem cazuri cu așa ceva.
Nimeni nu știa despre ce tehnologie era vorba.
Pasul următor era să ne dăm seama cum să urmărim o cartelă.
Știam că apelantul nu era localnic,
așa că am înțeles de ce a cumpărat cartele prepay.
Dacă mai știți, pe vremuri,
cartelele se cumpărau zilnic.
Era convenabil, mai ieftin.
Aceste apeluri durau până la 90 de minute.
Deci erau niște apeluri foarte scumpe.
Am sunat la AT&T.
Au zis că sunt în așteptare
și că voi fi preluat de un operator în 30 de minute.
Stăteam și așteptam, ascultând acea muzică oribilă.
Apoi cineva a răspuns.
A zis: „Sunt Michelle, de la somații clienți.
Cu ce vă pot ajuta?”
I-am zis că am nevoie să știu care era numărul de proveniență
pentru acele numere false.
Iar ea a zis că nu pot fi urmărite.
Am zis: „Nu are niciun sens.
Vrei să spui că aceste cartele prepay nu pot fi depistate deloc?”
Iar ea a zis că nu.
Nu știam ce să mai zic. Nu știam ce să fac.
Se putea spune că urmăream vocea de la telefon,
dar, de fapt, urmăream un număr de telefon.
Căci nu auzisem niciodată vocea.
Nu aș fi recunoscut vocea dacă aș fi auzit-o.
Fundătură după fundătură, frustrare după frustrare,
nu-mi păsa ce am de făcut,
câte ore va dura, pe cine trebuia să sun.
Pentru că nu știam de ce este capabil acest individ.
Știam doar că este un om rău.
Trebuia să fie închis cât mai repede posibil.
În acest stadiu nu făceam decât să dau telefoane.
Telefoane către alte instituții, telefoane către AT&T…
Vorbeam cu Michelle de la AT&T mai mult decât cu soția mea.
Vorbeam încontinuu, pentru o perioadă, a fost un du-te-vino.
Și am continuat să pun întrebări.
„Vrei să spui că nu pot fi urmărite?”
Am zis: „M-am uitat la o cartelă. Are diferite numere pe ea.
Ce înseamnă numerele astea?” „Nu știu.”
„De ce au coduri de bare?” „Nu știu.”
I-am zis că nu renunț până nu-mi dă un răspuns.
Apoi m-a sunat și era cam veselă.
A zis: „Am niște răspunsuri.
De la atacurile din 11 septembrie, deși nu vrem ca publicul să știe,
cartelele prepay pot fi urmărite.”
M-am bucurat. Am zis: „Să-i dăm drumul!”
Iar ea a zis: „Vic, numerele de proveniență
sunt din Panama City, Florida.”
Victorie! Aveam o locație.
În sfârșit, aflasem că apelul provenea din Panama City, Florida,
și mă gândeam: „Acolo mergi să te distrezi la plajă.”
Eram șocat că astfel de infracțiuni pot fi comise acolo.
Nu știam ce să cred,
dar știam că aflasem o informație foarte importantă.
Deci acum știam că aceste locații erau reale, nu false.
Problema era că erau telefoane publice.
Ce faci în cazul ăsta? Nu puteam să bat la ușă,
era folosit de o mulțime de oameni.
Știam când fusese realizat apelul. Știam cabina telefonică.
Știam exact unde a fost și la ce oră…
Asta era tot. Nu aveam și nu știam nimic altceva.
O luam de la capăt.
SECȚIA DE POLIȚIE PANAMA CITY, FLORIDA
Am discutat cu detectivii din Panama City.
Practic, mi-au zis că Panama City a primit foarte multe plângeri
legate de apeluri provenite din zona lor de la cineva care se dădea drept
polițist și cerea percheziționarea oamenilor.
Iar eu am zis: „Poftim?
Credeam că doar la noi se întâmplă.” Eram uimit.
În acel moment mi-am dat seama că el exersase de atâtea ori,
încât știa exact ce are de zis.
Și probabil că nu câștiga mereu.
I s-a închis telefonul de multe ori.
Când ajungea atât de departe, i se închidea.
Data următoare, i se închidea când ajungea mai departe.
Unii închideau imediat,
dar a învățat să joace rolul.
A învățat să joace jocul.
Asta e partea bolnavă.
A devenit mai bun la asta și, când a devenit mai bun,
a devenit ca un… drog.
Avea nevoie de asta.
Chiar nu credeam că era un polițist.
Putea fi un aspirant. Cineva avid de putere căruia îi plăcea autoritatea.
Poate că atunci se simțea invincibil,
căci reușise patru din patru în Massachusetts.
Asta înseamnă 100%.
Probabil că toate am crezut că eram doar noi
și ne simțeam proaste din cauza asta.
Dar faptul că asta li s-a întâmplat atâtor femei
mă face să mă simt mai puțin proastă și naivă.
Dar chiar și doar să recunosc asta este…
E demoralizant, fiindcă mi se pare
că este o criză majoră a justiției.
Cu siguranță, cred că trebuie să fie prins
și să plătească pentru ce a făcut.
Cred că a distrus viețile lor, dar și pe ale familiilor.
Nimeni din Statele Unite nu putea spune cu certitudine
că fiica sau fiul lor era în siguranță.
Trebuia să ne asigurăm că-l prindem
ca acest lucru să nu se întâmple și altora.
Uneori mi-era greu să adorm din cauza asta.
Trebuia să știu că e în spatele gratiilor
și că nu-i va mai cădea pradă nicio altă victimă.
Ajunsesem într-un fel de impas,
fiindcă, deși aflasem
de unde au fost efectuate apelurile, era o fundătură.
Nu aveam altă pistă.
Dar nu am renunțat,
fiindcă acum devenea interesant.
Acum începea adevărata muncă de investigație, treaba de polițist,
și îmi place asta.
Acum următorul pas era să aflu
de unde fuseseră cumpărate cartelele.
Când, în sfârșit, am aflat această informație,
spunea că au fost cumpărate pe 19 februarie de la Walmart,
din Panama City.
Speram că aceasta va fi marea victorie.
E o companie mare și avea camere de supraveghere.
Dacă le-ar fi cumpărat de la un magazin de cartier, poate n-ar fi avut.
Așa că am sunat la Walmart și le-am cerut filmările.
Știam data și ora la care au fost cumpărate.
Mi-au repetat: „Nu cred că pot face asta, vorbește cu tipul ăsta!”
Așa că am trecut de la unul la altul, până când am ajuns la tipul potrivit.
Și mi-a zis: „Da, îți pot da asta.”
În sfârșit, aveam caseta.
Am montat un televizor și un videocasetofon în birou și am băgat-o.
Imediat ce am pornit-o, am realizat
că nu era ceea ce mă așteptam să fie.
Se vedea că era genul de casetă folosită încontinuu,
probabil șase luni, și calitatea era groaznică.
Includea șapte sau opt locuri din magazin.
Arăta o secvență din zona bijuteriilor, o secvență de la intrare.
Apoi le relua la infinit.
O secvență de aici, de acolo, apoi, înapoi la intrare.
Și nu erau filmări de la casele de marcat.
Dacă aș fi continuat să mă uit, n-aș mai fi muncit.
Aș fi fost într-o cameră capitonată, era nebunesc.
Oricât de mult am fi încetinit acest video
și am fi eliminat alte camere,
tot ar fi putut fi o mie de bărbați care au intrat în acea oră.
Asta presupunând că a intrat în magazin
imediat înainte de tranzacție și a ieșit
imediat după aceasta.
Nu puteam afla nimic de pe această casetă.
Era imposibil.
Nu știam încotro să mă îndrept.
Trecuseră patru luni.
Patru luni de muncă asiduă!
Ajunsesem iar într-un impas.
Apoi m-a sunat Buddy Stump de la Poliția Mount Washington.
Într-un final, într-o zi, l-am sunat pe Vic Flaherty.
Am răspuns și era clar că nu era din Boston.
Sunt genul de tip care nu vrea să reinventeze roata.
Știam că apelul meu venise din Panama City.
Detectivul de acolo îmi spusese că a existat un caz similar cu al nostru
în Massachusetts.
Trebuia să-l contactez pe detectivul Vic Flaherty.
Mi-a spus ce aflase.
Venea dintr-un departament foarte mic…
Era chiar mai mic decât al nostru.
A fost surprins că mai ajunsese cineva la fel de departe ca el.
Era foarte implicat.
Eram extrem de entuziasmat. Muream de fericire.
Nu mă mai simțeam pe cont propriu.
Mai exista cineva care-și dorea la fel de mult ca mine să-l găsească pe individ.
Eram entuziasmat să vorbesc cu Buddy,
fiindcă acesta era un caz nou.
Acum aveam informații noi și…
„Mi s-a spus că mă poți ajuta
să localizez această cartelă telefonică.”
Am zis: „Trimite-mi informațiile și revin imediat,
fiindcă pot afla de unde a fost cumpărată cartela.”
Apoi, în loc de:
„Nu știu dacă rezolvăm cazul”, am gândit: „Normal că-l rezolvăm!”
Am sunat-o pe doamna mea preferată de la AT&T
și i-am zis: „N-o să-ți vină să crezi! Avem alt incident.
Este și mai groaznic și, fără niciun dubiu, este același făptaș.”
AT&T mi-au zis că acea cartelă folosită în Mount Washington
a fost cumpărată de la un alt magazin Walmart.
Așa că am sunat la Walmart și am întrebat: „Aveți camere la casele de marcat?”
Iar ei au zis că da.
Și le-am zis: „Glumiți?” „Nu, chiar avem.”
Și le-am cerut casetele.
După câteva zile, am primit o casetă.
Am dat play…
Știam că tranzacția a fost la ora 15:02,
așa că am derulat înainte.
Atunci a intrat un suspect în cadru.
L-am văzut punând lucrurile pe tejghea.
Un bărbat alb, cu vârsta cuprinsă între 30 și 40 de ani,
înălțime de aproximativ 1,80 m, brunet.
Se vedea ceva plat pe bandă,
care părea a fi o cartelă.
M-am uitat la el și am zis: „Doamne!”
Și era o poză foarte bună. Extrem de bună.
Și mi-am zis: „Sfinte Sisoe! L-am găsit.”
Avem poza suspectului.
A cumpărat cartela de telefonie
care a fost folosită pentru farsa din Mount Washington. Fără niciun dubiu.
Chiar aici, pe TV!
O descoperire enormă!
L-am sunat pe Buddy și i-am zis: „Avem o poză cu el.”
Eram entuziasmat.
Din trei sute de milioane de oameni,
l-am găsit într-un Walmart.
Sunt gata de acțiune. Să mergem!
Problema era că imaginile erau filmate de sus.
Nu i se vedea prea bine fața.
Cum urma să identificăm această persoană?
Ne trebuia cea mai bună imagine cu el.
Așa că am decis ca acum să ne întoarcem la caseta mea,
fiindcă acoperea intrarea și ieșirile.
Camera filma din față.
Dacă-l găseam acolo, urma să avem o imagine perfectă.
Așa că am început iar.
Ne-am întors într-o cameră de trei pe trei,
uitându-ne la șase monitoare și suferind de migrene,
dar știam pe cine căutăm și, din senin,
bang!
A intrat.
Același tip.
În secunda în care a intrat, am zis: „El e.”
Pur și simplu, am știut.
A intrat purtând o geacă, ochelari de soare,
și arăta de parcă urma să meargă la muncă
sau se întorcea de acolo. Era aranjat.
Am observat o vipușcă la pantaloni.
Am zis: „Ce naiba?”
Vipușca aia e specifică
uniformei poliției.
Era polițist.
Subtitrarea: Diana Lupu