Og nå til en utrolig bløff
politiet sier at mange ble offer for.
En innringer som hevdet å være politi, var overbevisende nok
til å overtale noen daglige ledere til å seksuelt misbruke hurtigmat-ansatte.
Om jeg nektet å kroppsvisiteres,
ville jeg enten bli arrestert eller miste jobben.
Et par politifolk sa
at det finnes opptak av det som skjedde her.
Jeg hadde aldri sett noe liknende, og på 30 år har jeg ennå ikke det.
Jeg er på telefonen, og han begynner å fortelle meg prosedyren.
"Ta av blusen hennes."
Et klesplagg tas av, og så enda et.
Jeg tror ikke det var noen deler han ikke tok på.
Sjekke sprekkene hennes for dop?
Han ba ham beskrive puppene mine, hvordan genitaliene mine så ut,
og BH-størrelsen min.
Jeg var lamslått.
Hvem er det?
Psykologien som innringeren brukte, var utrolig.
Jeg visste ikke hva han var i stand til.
Jeg vet bare at dette er en slem fyr.
Innringeren utførte den perfekte forbrytelse,
for han er fullstendig anonym.
Burger King og Taco Bell…
Alskens spisesteder ble offer for denne innringeren.
Vi har en overgriper på frifot,
og telefonen ringer fremdeles hver dag.
IKKE TA TELEFONEN
Livet er godt her ute.
Bra sted å stifte familie, gode skoler.
Ikke mye kriminalitet.
PENSJONERT ETTERFORSKER
Den kvelden da jeg fikk telefonen om McDonald's-saken,
var jeg hjemme og passet mine egne saker.
Og det var visepolitimesteren, og han sa:
"Buddy, hva gjør du?" Jeg sa:
"Jeg sitter i sofaen og slapper av og ser på TV."
Og han sa: "Du må komme.
Jeg er på McDonald's og vet ikke hvordan jeg skal forklare det.
Det skjer noen grusomme ting her,
og jeg trenger deg."
Det var 9. april 2004.
Jeg hadde bare vært forfremmet i tre uker.
Man kan nok si at jeg var en fersk etterforsker.
Jeg kom til McDonald's
uten noen anelse om hva som foregikk.
Det var politibiler overalt, folk som kom og gikk…
Jeg gikk inn på spisestedet… Og McDonald's var fortsatt åpen.
Vi gikk gjennom kjøkkenområdet og ned en gang.
Det var helt vilt.
Folk løp rundt som gale.
Det var en atmosfære hvor alle var oppskaket,
som om de hadde sett eller gjort noe
som de ikke kunne tro.
Jeg så offeret på det innerste kontoret.
Hun så lei seg ut, med hengende hode.
Den daglige lederen og nestlederen var også lei seg.
Det var som en tornado.
Og jeg tenkte: "Hva søren har de fått meg involvert i?"
De prøvde å forklare hva som hadde skjedd for meg,
men det de sa, ga ikke mening.
Og det eneste jeg forsto,
var at det hadde noe å gjøre med denne telefonsamtalen.
Og så sa en av betjentene der:
"Det finnes opptak av det som skjedde her."
Og jeg sa: "Hva?"
Det var et overvåkingskamera som filmet alt.
Jeg sa: "Greit, stopp.
Nok snakking. Vi har gått gjennom det nok ganger.
La oss se hva som skjedde."
Vi begynte å se på opptaket. Det var uten lyd.
Så vi kunne bare gå etter det vi så, som med stumfilmer.
Donna Summers, som var nestleder,
snakket i telefonen med noen.
Denne dagen
kom det en telefon til spisestedet.
Og nestlederen på spisestedet,
Donna Summers, 51 år gammel, tar telefonen.
NYHETSANKER
Og det er en mann i andre enden som sier at han er fra politiet.
Han jobber for politiet i Mount Washington,
som bare er en drøy kilometer fra spisestedet.
Og at han har den daglige lederen for McDonald's
på tråden med seg,
sammen med en representant fra firmaet.
Og han har noe veldig alvorlig å snakke om.
En av hennes ansatte har blitt anklaget
for å ha stjålet en lommebok fra en kunde som har vært der.
Han beskriver henne som en nett brunette,
og Donna Summers sier: "Ja, vi har den ansatte.
Jeg vet hvem det er."
Mens jeg så på opptaket,
kom en ung dame inn i rommet.
Man kunne se at de snakket.
Louise Ogborn, 18 år gammel,
jobbet på McDonald's
fordi moren nylig hadde mistet jobben,
og hadde noen helseproblemer,
og hun ville hjelpe familien med å tjene penger.
Og denne dagen var de veldig travle,
og hun tilbydde seg å bli og hjelpe til under middagsrushet.
Så da tok Donna Summers Louise Ogborn med på kontoret.
Hun sa…
SNAKKER I 2007
…at jeg var anklaget for å ha stjålet penger fra en kunde.
Jeg husker bare at jeg var fortvilet.
Jeg var så lei meg
for at noen skyldte på meg for noe så grusomt.
Personen på telefonen, politibetjenten,
sier til Ms. Summers: "Dette er valgene våre:
Vi kan enten arrestere henne på spisestedet,
eller hvis du vil hjelpe oss,
må du gjennomføre en kroppsvisitasjon og se om hun har pengene på seg."
Hun ba meg om å tømme lommene,
og jeg begynte å ta ut ting
og legge dem på skrivebordet…
Og jeg vendte lommene mine.
Det neste som skjer,
er at enda en nestleder kommer inn
med en søppelsekk som de klistrer på døra…
DAGLIG LEDER
…så man ikke kunne se inn fra gangen
og se hva som skjedde på kontoret.
Jeg syntes det var rart,
men de prøvde nok å gjøre offeret mer komfortabel
med det som skulle skje.
Det er vanskelig å forestille seg hva Donna Summers tenkte.
De fleste sier at de aldri ville trodd
noen på telefonen som ber dem foreta en kroppsvisitasjon.
Men denne innringeren høres veldig troverdig ut.
Han er veldig rolig,
han gir ordrene veldig myndig,
og Donna Summers adlyder alle ordrene fra betjenten.
Selv Louise føyer seg,
selv om hun ikke egentlig vil det.
Hun protesterer og sier at det ikke var henne.
Så hun tenker nok: "De innser nok at det ikke var meg,
så jeg bare adlyder akkurat nå,
så lar de meg forhåpentligvis gå."
Men det var da det ble mer absurd.
Plutselig tas et klesplagg av,
og så enda et.
Jeg sa: "Jøss.
Hva søren er det som foregår her?"
Jeg var lamslått.
Og plutselig
har offeret bare undertøy og BH på.
Og plutselig
blir det tatt av også.
Hun står der naken.
Hun har ikke noe klær på, og jeg tenkte:
"Vi er på et McDonald's-kontor med en naken kvinne?
Hva blir det neste?"
Vi var nok en time inne i telefonsamtalen.
Jeg bare sto der og måpte.
Jeg kunne ikke tro det jeg så.
Etter at de tok av klærne,
ga de henne et forkle, og hun prøvde å dekke seg til
som best hun kunne.
Jeg var helt avkledd. Jeg var flau.
Så putter de hennes personlige eiendeler i en pose
og tar dem med ut av rommet.
Politibetjenten på telefonen ber henne om
å ta alle Louises klær,
ta bilnøklene hennes,
og legge klærne i bilen.
Så Louise Ogborn
sitter der naken med et lite forkle over seg,
og innser at selv om hun vil ut av den situasjonen,
er det et spisested fullt av kunder
som hun vil måtte løpe gjennom naken.
Og hva skal hun gjøre da?
Så hun står fast.
Jeg visste ikke hva som var utenfor.
Jeg visste ikke om noen ventet på meg,
og jeg ville ikke løpe ut naken, og jeg var bare veldig redd.
Hvilket annet valg hadde Louise da
enn å adlyde?
Denne unge kvinnen ble ikke kroppsvisitert.
Hun var en fange på sin egen arbeidsplass.
Hun var oppskaket. Man kan se på ansiktet hennes
at hun ble traumatisert av situasjonen.
Jeg kan bare forestille meg hva man tenker som 18-åring.
Dette er en som alltid har fulgt ordre,
sikkert hele livet.
Det har handlet om orden.
Gå i kirka, gå på speideren, gå på skolen.
Vokste opp i et typisk militærhjem, veldig strengt.
Jeg ble lært at når faren min eller moren min ba meg gjøre noe,
så gjorde jeg det absolutt.
Hvis noen andre voksne ba meg gjøre noe,
så gjorde jeg det, uten å krangle.
Og det neste som skjer,
er at en mann kommer inn på kontoret, og…
Han er en middelaldrende mann.
Han har ikke en ansattuniform eller et forkle eller noe.
Og jeg tenkte: "Han er ikke en ansatt.
Hva gjør han på kontoret på McDonald's?"
Vi vet heller ikke hva slags person dette er.
Kan han til og med stå i ledtog med innringeren?
Dette har pågått i flere timer,
og Donna Summers…
Hun prøver å drive et spisested som er veldig travelt akkurat da.
Men hver gang hun begynner å lure på hvorfor dette tar så lang tid,
later han til å ha et svar.
"Vi er på vei. Vi har ikke så mange på jobb i dag. Vær tålmodig."
Det høres ut som et rimelig svar for Summers.
Men hun må tilbake på jobb.
Og politibetjenten sier: "Hør her,
har du en mann i livet ditt du stoler på?
En ektemann eller en kjæreste?
En du kanskje kan hente som kan passe på henne til vi kommer?"
Og Donna Summers sier: "Ja, jeg har min forlovede, Walter.
Han kan komme."
Jeg tenkte:
"Hvilken del av 'det rette å gjøre'
trodde du dette var?"
Den daglige lederen går, og han tar telefonen.
Og nå hører Walter Nix på innringeren
og følger hans instruksjoner.
Han sier til Louise: "Han vil at du skal ta av forkleet."
Så sier politibetjenten:
"Kan hun ta noen stjernehopp?
Kanskje hun kan løpe på stedet.
Hun må riste. Vi må se om noe faller ut.
Man vet aldri hvor hun kan ha gjemt noe."
Hun hadde vært i rommet i nesten to timer.
Jeg så dette foregå.
Stjernehopp, naken. Jogge på stedet.
Stå på stolen.
Det bare fortsatte.
Nå og da, i mellomtiden,
kommer Donna Summers inn på kontoret igjen.
Og hver gang hun kommer inn, kan man se Louise Ogborn
dekke seg til med forkleet.
Hun tror ikke at noe foregår.
Hun tror han bare sitter der og hører på politibetjenten
og passer på henne til politiet kommer.
Man må anta at Louise ble brutt ned mentalt,
og hun fikk ikke noe hjelp av Donna Summers.
På et tidspunkt
kan man se Donna Summers komme inn i rommet.
Og Louis Ogborn dekker seg ikke til med forkleet.
Og Walter Nix er rett ved siden av henne.
Om hun så det eller ikke…
Hun kom kanskje fort inn uten å se det.
Men ingenting ble gjort.
Så da tenkte nok Louise:
"Jeg er helt alene her.
Ingen vil hjelpe meg."
Jeg bare gjorde det jeg måtte for å overleve.
Innringeren ba meg si: "Ja, sir. Nei, sir."
Hvis ikke, ville jeg bli straffet.
Og jeg var livredd. Jeg visste ikke om dette var min siste dag på jorda.
Jeg visste ikke om jeg ville overleve.
Så vidt jeg vet,
var Walter Nix en pålitelig person. Kirkegjenger og familiemann.
Han var baseballtrener for barna og rundt unger hele tida.
Folk stolte på ham,
og Donna skulle gifte seg med ham.
Men tydeligvis, når han var så langt utenfor sitt vante element,
med han som snakket til ham på telefonen,
ble all moralen han hadde…
Han mistet den.
Og det ble bare verre jo lenger ut i opptaket vi kom.
Han la til og med jenta over fanget
og dasket henne på den nakne rompa.
Og så hardt at man kunne se de røde merkene.
Og…
Daskingen fortsatte av og på i tjue minutter.
Louise Ogborn var ydmyket og redd.
Hun fryktet nok for livet sitt akkurat da.
Jeg gråt hele tida.
Han hadde allerede slått meg.
Umulig å si hva han kunne gjort
om jeg hadde forsvart meg og prøvd å få tak i hjelp.
Ettersom opptaket fortsatte,
ble det en mørk time.
Walter Nix ble instruert
til å få Louis Ogborn til å sitte på fanget hans.
"Sjekk pusten hennes.
Du kan kanskje merke om hun har narkotika eller alkohol i pusten."
Og politibetjenten sier at han må få Louise Ogborn til å gi ham et kyss.
I løpet av den neste timen blir han overtalt til å gjøre alt dette.
Og som om det ikke var nok,
sier betjenten til Walter Nix:
"Hun må utføre en seksuell handling."
Og han ga henne beskjed om å gjøre det.
Walter Nix fikk faktisk offeret til å gi ham oralsex.
Ingen forstår hvordan dette skjedde.
Men det skjedde.
Jeg var nummen.
Jeg husker ingen følelser.
Jeg bare tømte hodet.
Jeg gjorde det sånn at jeg ikke var der mentalt.
Det var vanskelig å se på.
Jeg kunne ikke tro det jeg så.
Og… det gjorde meg ganske oppbrakt.
Jeg var oppbrakt
fordi jeg ikke skjønte hvordan noe kunne skje med noen på den måten.
Om man ikke er trygg som ansatt på McDonald's,
er det en trist verden.
En ung kvinne ble utsatt for et seksuelt og fysisk overgrep,
og jeg tenkte: "Hva i helvete skal jeg gjøre?"
Walter Nix må ha tenkt:
"Hva har jeg gjort?"
Han innså at han hadde gjort noe galt.
Han må ha visst det, for han dro.
Da hadde jeg sett nok til å vite at en forbrytelse hadde skjedd.
Jeg ba en politibetjent om å dra hjem til ham
og ta ham med til politistasjonen.
Han var like skyldig som innringeren.
Faktisk var han nok mer skyldig.
Man skal ikke gjøre noe bare fordi noen sier det.
På det tidspunktet
tenkte Donna Summers: "Hva gjør jeg nå?"
Så kommer det en eldre mann inn
som er en vaktmester som ikke er på jobb.
Han tar telefonen.
Han hører noen få ord og sier:
"Ikke snakk om. Dette skjer ikke. Dette er ikke riktig."
Han var fornuftig nok til å tenke: "Vent litt.
Er dette en ekte politibetjent?"
Han forteller Donna Summers at dette ikke var en ekte telefon.
Så ser hun endelig ut til å innse:
"Vent litt. Er ikke dette sant?"
Og alt stopper.
Alt sammen er en bløff.
Og da innser de at de har blitt lurt.
Jeg tenkte: "Hvem er denne innringeren?
Han er garantert ikke politi."
Min eneste tanke var:
"Hvordan i helvete kan han få nytelse av å gjøre dette på telefonen?" Men
han fikk åpenbart tilfredsstillelse av å bare høre hva som foregikk.
Jeg tror også at det tente ham å vite at han hadde styrke til
å tukle med hodene til folk
og få dem til å gå med på instruksjonene hans.
Mens alskens tanker for gjennom hodet mitt,
visste jeg at vi måtte ta offerets vitnemål.
Det var da jeg satte meg ned
overfor henne
og…
…så henne inn i øynene.
Jeg innså at jeg kjente henne.
Ja. Hun var naboen min.
Jeg sa: "Louise?"
Hun sa: "Ja, Buddy, det er meg."
Og…
Faren hennes var en venn av meg.
Vokste opp sammen.
Og…
…det lamslo meg.
Og…
…saken ble veldig personlig.
Det ga meg mer driv…
Gjorde meg mer bestemt på…
…å finne ut hvem som gjorde dette
og fengsle vedkommende.
Tre uker tidligere, da jeg tok jobben,
forventet jeg ikke å få en sånn sak.
Vi måtte finne ut hvor anropet kom fra
før vi kunne få løst saken.
Innringeren hadde,
basert på uttalelser og ting de fortalte,
kjennskap til
hva som foregikk på kontoret.
Magefølelsen min sa at han var i nærheten.
Etter at vi tok uttalelser den kvelden,
kjørte jeg hit til parkeringsplassen.
På den tida var mobiltelefoner fortsatt noe nytt.
Telefonautomater ble brukt daglig
av store deler av befolkningen.
Jeg visste at det var telefonautomater på forsiden av supermarkedet.
Jeg så for meg en telefonautomat.
En telefonautomat innen synsvidde fra McDonald's.
Det var bare sånn jeg kunne se for meg at noen ville gjøre det.
For vedkommende ville se på McDonald's,
og se politiet ankomme,
og se hvor vellykket bløffen var.
Jeg tenkte det kunne være en misfornøyd ansatt.
Det kunne også muligens være noen som kjente Louise.
Om personen lurte henne for moro skyld
eller hadde noe imot henne, visste jeg ikke, men det var en mulighet.
Tankene gikk i hundre retninger
på leting etter riktig vei.
På mitt neste skift
gikk jeg gjennom uttalelsene
for å muligens samle mer informasjon som kunne hjelpe meg med å løse saken.
Fra starten av følte jeg at det var som å finne nåla i høystakken.
Og så…
Plutselig satt jeg der. Og jeg tenkte:
"Jeg skal søke på internett."
Skrev "McDonald's kroppsvisitering".
Og… Pang!
Det kom opp masse informasjon
fra spisesteder og detaljhandlere hvor dette hadde skjedd i hele landet.
Hver sak var nesten helt lik.
Noen saker brukte til og med samme navn på politibetjenten:
etterforsker Scott.
På en McDonald's i Hinesville i Georgia
hadde en eldre vaktmester
undersøkt kroppshulrommene på en kvinnelig ansatt.
På en Taco Bell i Phoenix i Arizona
tok den daglige lederen en kunde som passet beskrivelsen på telefonen
og undersøkte henne.
I 1995 skjedde det på McDonald's i Raleigh i Nord-Carolina.
I 1998 i Oak Brook i Illinois og…
Han hoppet fra sted til sted.
Milwaukee i Wisconsin.
Taco Bell og Burger King og Hardee's og Applebee's
og alle spisesteder man kan tenke seg hadde vært offer for denne innringeren.
Jeg innså at jeg hadde informasjon om 73 saker i 32 stater.
Den første telefonsamtalen vi kunne fastslå,
var i 1994.
Og dette var i 2004.
Og jeg tenkte:
"Å, faen.
Dette var ikke fra den lokale telefonautomaten."
Jeg visste at alle så på meg.
Dette kom til å bli et avgjørende øyeblikk i karrieren min.
…farlig, nesten utrolig bløff gjentatt over hele landet flere ganger.
Og nå til en utrolig bløff som politiet sier mange har blitt offer for.
Vi vet at det var på 70 forskjellige steder
over hele landet, som dere kan se.
En landsomfattende etterforskning.
Den samme bløffen utført ved 69 andre forretninger i 32 stater
over en tiårsperiode.
Etterforsker Stump er en helt for den unge jenta
for å ha sporet opp hundrevis av samtaler.
Gjerningsmannen var flink til å manipulere folk.
Jeg innså det ikke med en gang, men jeg ble gitt en sak
som ble et monster,
og det er bare jeg som kan løse den.
Vi var redde for
at flere folk skulle bli rammet ukentlig.
Vi visste at det var en slem fyr
som trodde han kunne gjøre som han ville.
For han hadde gjort det i ti år
og trodde ikke han kunne bli tatt, og han ville bare fortsette.
Jeg er bekymret for
at vi har en seksuell overgriper på frifot.
Jeg tenkte: "Hva kommer til å skje i kveld?
Hvilken forretning vil bli et mål? Hvilket ungt menneske vil bli et offer?"
Noen måtte stoppe dette monsteret.
Jeg visste at for å ta denne fyren,
måtte jeg forstå fremgangsmåten hans.
Og for å gjøre det,
måtte jeg forstå mer om hans tidligere saker.
Blackfoot er et fint og nært samfunn.
Det er en liten landbruksby.
Konservativ og ganske religiøs.
BLØFFTELEFON NUMMER 26
Jeg følte meg alltid trygg.
Innringeren gikk etter visse folk.
Han gikk etter småbyer…
…hvor folk var mer villige til å tro på autoriteter.
Særlig om noen sier at de er fra politiet.
Jeg ble oppdratt til å respektere autoriteten til ansvarlige mennesker.
Lærere, folk i kirka og de som er eldre enn meg.
Den personen var smart nok til å vite
at mindre byer kan ha
unge, lettpåvirkelige folk som jobber på hurtigmatstedene sine
som virkelig trenger jobbene sine.
Jeg var 16 år da jeg tok jobben.
Jeg var kjempeglad da jeg fikk den.
For jeg kom til å tjene egne penger.
Jeg var en lojal og pliktoppfyllende ansatt som alltid kom tidlig.
Det var 16. desember, 1999.
Bare en vanlig kald ukekveld i desember.
Så ble jeg ropt opp og bedt om å gå til kontoret.
Sjefen sa at han var på telefonen
med en viss betjent Davis fra politiet i Blackfoot.
En kvinne hadde vært kunde tidligere den kvelden.
Veska hennes ble stjålet
med en 50-dollarseddel i.
Og hun vet at en av betjeningen
tok den.
Femti dollar er mye penger
når man tjener 2,8 dollar i timen pluss tips.
Men det ville ikke falt meg inn å røre en kundes personlige eiendeler.
Og så sa de at det var…
Den hun tror tok veska,
var en kvinnelig ansatt,
litt over 1,50 høy, med blondt hår.
Det bløff-ringeren gjør på telefonen,
er å gi en veldig enkel beskrivelse,
og han vet at det vil være en ung ansatt
som passer beskrivelsen som nett, mild ung kvinne.
Jeg sa at jeg ikke var 1,50 høy.
Jeg er ikke blond. Det var ikke meg.
Jeg var ubøyelig.
Uansett hva jeg sa,
hadde betjenten et troverdig, plausibelt, rimelig svar på alt.
Betjenten ville ha klærne fjernet plagg for plagg.
Og det begynte med skoene.
Og så var det buksene mine.
Og så var det uniformskjorta mi.
Så bare ett klesplagg om gangen.
Med masse snakking innimellom.
Det virker som om innringeren liker den sakte gangen i dette.
Det begynner enkelt,
for å se om han kan snøre folk inn.
Og så blir det større og større. Det eskalerer.
Etter hvert ble jeg mer hysterisk,
for jeg tryglet
og fortsatte å si at dette ikke var riktig.
Det hadde ikke noe å si. Det gjorde bare betjenten mer sint.
Han ba den daglige lederen om å beskrive meg.
Han ba ham beskrive puppene, hvordan kjønnsorganene mine så ut…
Og til og med BH-størrelsen min.
Da var da jeg tok telefonen og skrek:
"Hvordan i all verden kan BH-størrelsen min og alt dette
ha noe som helst å gjøre med den angivelig stjålne 50-dollarseddelen?"
Selv om jeg var ekstremt krenket og traumatisert,
følte jeg meg ikke myndig nok til å bare dra.
Og det var omtrent da
at medarbeideren min, Derek, kom inn.
Og så at noe var galt.
ELIZABETHS KOLLEGA
Det var i 1999 i Blackfoot i Idaho.
Det er få jobber i vårt område,
så jeg endte med å få meg jobb på en pizzasjappe.
Jeg var 22 år da.
De fleste servitørene våre var under 18.
Jeg kom inn inngangen for de ansatte.
Jeg merket umiddelbart at noe var galt,
og spurte kokken hva som foregikk, for det var ingen servitører.
Det var bare kokken, en haug med pizzaer, et lass med brødpinner,
hentemat som ventet på å bli pakket.
Det var kaotisk til pizzasjappe å være.
Og jeg sa: "Hva foregår?" Hun sa: "Et eller annet på kontoret."
Da jeg rundet hjørnet og så den daglige lederen,
kikket han opp på meg.
Jeg glemmer aldri hvordan han svettet.
Jeg har aldri sett noe liknende.
Jeg ser
en ung kvinne bli kroppsvisitert.
Jeg sa:
"Hva faen driver du med?"
Og han sa: "Det er en politimann på telefonen.
Og jeg utfører en kroppsvisitering for politiet."
Og jeg tok telefonen og sa: "Hvem er dette?"
Og fyren sa:
"Dette er en betjent fra Blackfoot-politiet."
Han hørtes rolig og samlet ut, som om dette var noe han gjorde hver dag.
Og jeg sa: "Da burde du, av alle mennesker, vite
at denne daglige lederen ikke burde kroppsvisitere en mindreårig.
Særlig en kvinne."
Jeg sa: "Vi må få det ekte politiet hit."
Og han la på.
Det trengtes at en utenfra kom
og ble skremt nok av informasjonen
til å gjøre noe og stoppe situasjonen.
Jeg var takknemlig for hans innblanding.
Skulle ønske jeg hadde kommet før.
Jeg gjorde det riktige da jeg kom.
Det gjør meg sint at noen utnytter folk på den måten.
Da jeg innså at det var en bløff
og at dette bare var en som etterliknet en ekte politibetjent,
ble jeg rasende.
I 1999 ville jeg ha sagt at den daglige lederen garantert var med på det.
Men etter å ha fått vite
at dette har skjedd så mange ganger i så mange stater,
ser jeg det ikke som sannsynlig at han var delaktig.
Jeg tror ærlig talt ikke
at noen på disse spisestedene var involvert.
Jeg tror at de bare ble utnyttet.
Så dro jeg hjem, men holdt meg våken lenge og skrev ned…
Gjennomgikk hendelsen.
HAN BARE TRUET OG SA AT JEG KUNNE FÅ ALVORLIGE LOVPROBLEMER
SÅ FIKK HAN MEG TIL Å TA AV MEG BUKSENE.
JEG FØLTE MEG UTROLIG KRENKET OVER AT HAN VANÆRET KROPPEN MIN
Det å sette meg ned med notatboka mi
og gjengi hele hendelsen, var veldig vanskelig.
Jeg var så forurettet.
Og det var vondt å høre
at politiet ikke kom til å bruke vesentlige ressurser
på å sjekke dette eller følge det opp.
Det var ikke en prioritet for dem.
Det som er vanskelig å tro,
er at noen gjorde dette så mange steder
og slapp unna med det.
Ble ikke sakene etterforsket? Var folk redde for å anmelde dem?
Denne saken er så merkelig og vanskelig å beskrive.
Vi hadde bevis,
det ubestridelige opptaksbeviset som viste at dette skjedde.
De andre byråene hadde ikke det.
De hadde ikke annet enn uttalelser
fra noen som sa: "Dette skjedde."
Så vidt jeg visste,
var jeg den eneste som etterforsket dette.
Jeg ante ikke at noen andre var på sporet av ham.
En utrolig telefonsvindel
skjedde på fire Wendy's-restauranter i Boston sent på fredag.
Innringeren hevdet å være fra politiet,
og lurte de daglige lederne
til å utføre ulovlige kroppsvisiteringer av ansatte.
I den mest sjokkerende saken
ble en ung kvinnelig daglig leder lurt til å utføre overgrep mot en mannlig servitør.
Noe opprørende seksuell oppførsel skjedde,
hvor han ble bedt om å spre armene og beina.
Hun hadde tatt på ham upassende. Inkludert kjønnsorganene hans.
Det var helt grusomt hva ofrene gikk gjennom.
Hadde noen gjort dette mot mitt barn…
ETTERFORSKER
…ville jeg blitt sint.
Jeg ser på folk som familie,
så jeg blir sint for at dette skjedde med disse mennene og kvinnene.
Og jeg ville få en slutt på det.
Saken gjorde meg veldig interessert fordi den var så merkelig.
Vanligvis får vi mange narkotikasaker.
På daglig basis
var vi ute og kjøpte heroin og kokain…
De populære stoffene de kaller MDMA og oksykodon.
Så dagen før kjøpte vi heroin.
Dagen etter sporet jeg en bløffmaker som utga seg for å være politi.
Vi ante ikke hvor anropet kom fra.
Vi hadde ingen mistenkte. Ingenting.
Kom til kontoret og la hendene på hodet og sa:
"Hvordan skal vi finne denne nåla i høystakken?"
Bortsett fra opptaket hadde jeg ett bevis.
Det var innringerens ID-nummer fra stjerne 69.
En ansatt på spisestedet
var smart nok til å tenke stjerne 69.
For de av oss som husker fasttelefonene,
brukte man stjerne 69
for å ringe den siste som ringte.
Uten det nummeret hadde denne saken vært død.
Jeg satt og så på dette telefonnummeret.
Jeg ringte det.
Og fikk opptattsignal.
Og jeg tenkte: "Vent. Nei."
Jeg ringte det igjen.
Og fikk opptattsignal.
Og jeg satt der og tenkte: "Jeg har et telefonnummer.
Men det sier meg ikke noe."
Jeg hadde ikke mye hjelp da.
Jeg hadde ikke to eller tre etterforskere som jobbet med meg.
Jeg hadde ingenting å gå på.
POLITI
Jeg utførte etterforskningen ganske alene,
og det var vanskelig.
Tenk på det. Hvilke bevis er det i denne saken?
Men jeg visste at jeg ville gjøre alt jeg kunne,
og hvis jeg gjør alt jeg kan, så tar jeg ham.
Første ledetråd i saken
var å sjekke numrene som ringte alle fire stedene.
Jeg fikk flere stevninger fra dommeren for de utskriftene.
Og jeg fikk en rapport som sa at de numrene var falske.
De ledet ikke noe sted.
Vi visste ikke noe mer.
Vi visste ikke om det var en mobil- eller fasttelefon. Ingenting.
Jeg ringte AT&T og snakket med en rekke mennesker.
De overførte meg til noen andre,
og så gjorde jeg det samme og ble sendt videre.
Endelig, etter…
…sikkert halvannen time på telefonen
fikk jeg en dame på tråden,
og jeg glemmer aldri hva hun sa.
"Vet du…
Jeg tror dette kan være et av kontantkort-numrene våre."
Jeg tenkte: "Bra."
Jeg visste ikke noe om kontantkort. Hadde aldri hatt en sak med et.
Ingen kjente til teknologien som var involvert.
Det var vårt neste steg. Finne ut hvordan man sporer et kontantkort.
Vi visste at det ikke var en lokal innringer,
så jeg forsto hvorfor han kjøpte kontantkortene.
I de dager
ble kontantkort brukt på daglig basis.
Det var lettvint og billigere.
Disse anropene var over 90 minutter.
Så det var dyre anrop.
Jeg ringte AT&T.
Måtte vente, og fikk høre:
"En kundebehandler kan snakke med deg om 30 minutter."
Og man sitter og venter og hører på den grusomme musikken.
Og så tok noen telefonen.
"Michelle for AT&Ts stevningsklienter,
hva gjelder det?"
Jeg sa at jeg måtte vite det opprinnelige telefonnummeret
til disse falske numrene.
Hun sa at de ikke kunne spores.
Jeg sa: "Det gir ikke mening.
Mener du å si at dere ikke kan spore disse kontantkortene?"
Hun sa de ikke kunne det.
Jeg visste ikke hva jeg skulle si eller gjøre.
Man kan vel si at jeg jaktet på stemmen på telefonen,
men egentlig jaktet jeg bare på et telefonnummer.
For jeg hadde aldri hørt stemmen.
Jeg ville ikke ha kjent igjen stemmen.
Blindvei etter blindvei, frustrasjon etter frustrasjon.
Samme hva som måtte til.
Hvor mye tid det ville ta, hvem jeg måtte ringe.
For jeg visste ikke hva denne fyren var i stand til.
Jeg visste bare at det var en slem fyr.
Han måtte fengsles så fort som mulig.
Alt jeg gjorde da, var å ringe,
ringe til andre byråer og AT&T.
Jeg snakket mer med Michelle fra AT&T enn kona mi da.
Vi snakket hele tida en stund, fram og tilbake.
Og jeg fortsatte å spørre.
"Mener du at disse er umulige å spore?
Jeg har sett på kontantkort. De har forskjellige numre på seg.
Hva betyr numrene?" Hun visste ikke.
"Hvorfor har de en strekkode?" Hun visste ikke.
Jeg sa: "Jeg gir ikke opp før jeg får svar."
Så ringte hun meg, og hun var litt gira.
Hun sa: "Jeg har noen svar.
Siden 11. september, selv om vi ikke vil si det offentlig,
er det mulig å spore kontantkort."
Jeg ble spent. Jeg tenkte: "Nå skjer det."
Og hun sa: "Vic, de opprinnelige numrene
kommer fra Panama City i Florida."
Blinkskudd. Vi har en stedsangivelse.
Endelig fant jeg ut at anropet kom fra Panama City i Florida,
et sted hvor man går på stranda for å ha det gøy.
Jeg var sjokkert over at forbrytelser som denne kunne bli begått der,
men jeg var usikker,
men jeg visste at jeg nettopp hadde fått tak i viktig informasjon.
Så da visste jeg at dette var ekte stedsangivelser, ikke falske.
Men det var telefonautomater.
Hvilken nytte gjør det? Jeg kan ikke banke på.
Mange folk bruker dem.
Jeg visste når anropet ble gjort og kjente til telefonautomaten.
Jeg visste hvor og når han var der…
Det var alt. Vi visste ikke mer enn det.
Jeg var tilbake på start.
POLITI PANAMA CITY I FLORIDA
Jeg ringte etterforskerne i Panama City.
De sa at Panama City har mottatt mange samtaler
om anrop fra deres område med en bløffmaker
som etterlikner en etterforsker og kroppsvisiterer folk.
Og jeg tenkte: "Hva?
Jeg trodde dette bare var oss." Det lamslo meg.
Da innså jeg at han hadde øvd på det så mange ganger
at han visste nøyaktig hva han skulle si.
Og vant nok ikke hver gang.
De la på mange ganger.
Men da kom han så langt før de la på.
Neste gang kom han litt lengre, så la de på.
Noen la på umiddelbart,
men han lærte å spille rollen.
Han lærte å spille spillet.
Det er det syke med det.
Han ble bedre, og når han ble bedre,
ble det mer som… en rus.
Han måtte ha den.
Jeg trodde virkelig ikke at det var en politibetjent.
Kunne vært en maktsyk posør som likte å ha autoritet.
Kanskje han følte seg uovervinnelig da.
For han fikk fire av fire i Massachusetts.
Det er 100 prosent.
Individuelt hadde vi nok alle følelsen av at dette bare gjaldt oss,
og vi følte oss dumme.
Men det at dette skjedde så mange kvinner,
får meg til å føle meg mindre tåpelig og naiv.
Men selv ved å innrømme det, er det bare…
…fullstendig demoraliserende, for jeg føler
at det er et ganske grovt syn på rettferdighet.
Jeg føler absolutt at han må arresteres
og gjøre opp for sine handlinger.
Jeg tror han ødela livene deres, og familiene deres også.
Det var ingen i USA som kunne si sikkert
at deres datter eller sønn var trygg fra ham.
Vi måtte finne innringeren
så dette ikke skjedde med flere ofre.
Det kunne være vanskelig å sove når jeg tenkte på det.
Jeg trengte å vite at han er fengslet,
så ikke flere mennesker ble ofrene hans.
Jeg ble stående litt fast da,
for vi var kommet dit hen
at vi visste at der anropene kom fra, var en blindvei.
Ingen framgang.
Men jeg ga ikke opp,
for på det tidspunktet ble det virkelig pirkete.
Det skikkelig pirkete ved en politietterforskning,
med hardt arbeid, og det er jeg komfortabel med.
Så mitt neste steg var å identifisere
hvor kontantkortet ble kjøpt.
Da jeg endelig fikk den informasjonen,
sto det at de ble kjøpt 19. februar på Walmart
i Panama City.
Forhåpentligvis var dette et gjennombrudd.
Det er et stort selskap med overvåkning.
På en liten butikk ville de kanskje ikke hatt overvåkning.
Så jeg ringte Walmart og ba om opptakene.
Jeg visste hvilken tid og dato de ble kjøpt.
De sa flere ganger: "Jeg tror ikke jeg kan gi deg det. Snakk med en annen."
Så vi gikk fra den ene til den andre, til jeg endelig fikk tak i fyren.
Og han sa: "Ja, det kan jeg gi deg."
Så jeg fikk endelig opptaket på VHS
og satte en TV og en videospiller på kontoret og satte den inn.
Og med en gang innså jeg
at dette ikke var det jeg forventet.
Man så at det var et opptak som ble brukt hele tida,
sikkert i seks måneder. Grusom kvalitet.
Det er av sju eller åtte steder i butikken.
Et glimt av smykkeavdelingen, et glimt av inngangen.
Så gikk det tilbake i sirkel.
Glimt av avdelingene, og så tilbake til inngangen.
Og ingen opptak av kassene.
Om jeg hadde sett videre, ville jeg ikke kunnet jobbe.
Ville vært på galehus, for det er galskap.
For selv om man kjører dette opptaket sakte
og fjerner noen av de andre kameraene,
kan det fremdeles ha vært tusen menn som gikk inn den timen,
og det er bare hvis han kom inn i butikken
og dro fra butikken like før kjøpet
og like etter kjøpet.
Jeg kunne ikke finne ut noe basert på opptaket.
Det var umulig.
Jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre.
Det hadde gått fire måneder.
Fire måneder med hardt arbeid!
Så da var jeg ved en blindvei igjen.
Så får jeg en telefon fra Buddy Stump fra politiet i Mount Washington.
Endelig en dag var det første jeg gjorde å ringe Vic Flaherty.
Jeg tok telefonen, og man hører at han ikke er fra Boston.
Jeg ville ikke finne opp hjulet på nytt.
Jeg visste at anropet mitt kom fra Panama City.
Etterforskeren der sa at det var en sak i Massachusetts
som liknet på vår sak.
Jeg måtte kontakte etterforsker Vic Flaherty.
Han fortalte hva han hadde.
Han er fra en liten avdeling…
Vi også, man denne er veldig liten.
Han var overrasket over at noen andre hadde kommet like langt.
Han var veldig lidenskapelig.
Jeg var kjempegira og veldig glad.
Jeg følte meg ikke alene lenger.
Noen hadde samme driv som meg til å finne den skyldige.
Det var spennende å snakke med Buddy,
for det var en helt fersk sak.
Nå hadde vi fersk informasjon, og…
"Jeg har hørt at du kan hjelpe meg
med å spore dette kontantkortet."
Jeg sa: "Send meg informasjonen, så skaffer jeg den fortere,
for jeg kan spore hvor kontantkortet ble kjøpt."
Og etter å ha tenkt
at vi ikke kunne løse saken, tenkte jeg at vi kunne det.
Så jeg ringte favorittdama mi hos AT&T,
og sa: "Du gjetter det aldri. Vi har enda en sak.
Den er enda verre, og det er uten tvil samme gjerningsperson."
AT&T fortalte meg at kontantkortet fra Mount Washington-bløffen
ble kjøpt på en annen Walmart-butikk enn den fra min sak.
Jeg ringte Walmart og spurte om de hadde opptak av kassene.
Og de sa ja.
Jeg sa: "Tuller dere?" "Nei, vi har det."
Jeg sa: "Send opptakene."
Noen dager senere fikk jeg en VHS-kassett.
Jeg satte den på…
Jeg visste at kjøpet skjedde 15.02,
så spolte jeg litt fram.
Så kommer mistenkte inn i bildet.
Han la tingene på rullebåndet.
En hvit mann mellom 30 og 40 år,
rundt 1,80 høy, med mørkt hår.
Man kunne se noe flatt på båndet
som så ut som et kontantkort.
Jeg så på ham og sa: "Herregud."
Og det var et veldig klart bilde.
Og jeg sa: "Fy søren. Vi har ham."
Vi har et bilde av den mistenkte.
Han kjøpte kontantkortet
som ble brukt til å bløffe Mount Washington, uten tvil.
Jeg så det på TV-en.
Et stort gjennombrudd.
Jeg ringte Buddy og sa at vi hadde bilde av ham.
Jeg var gira.
Det er 300 millioner i USA,
innsnevret til én fyr på Walmart.
Jeg var klar til å kjøre på.
Men fordi opptakene var ovenfra,
var det ikke gode bilder av ansiktet.
Hvordan skal vi identifisere vedkommende?
Vi må få det beste bildet av ham.
Så vi gikk tilbake til mitt opptak,
for mitt opptak hadde innganger og utganger.
Kameraene var vendt rett fram.
Så om vi fant ham der, ville vi få et godt bilde.
Så vi satte i gang.
Vi var i et rom på 13 kvadratmeter,
med seks skjermer, og vi fikk hodepine,
men vi visste hvem vi så etter, og plutselig:
pang.
Han kom inn.
Samme fyr.
Da han kom inn, sa jeg: "Det er ham."
Med en gang. Jeg visste det.
Han kom inn med jakke og solbriller på,
og han så ut som om han skulle på jobb
eller var på vei fra jobb. Velkledd.
Jeg la merke til båndet på buksesidene.
Jeg tenkte: "Hva faen?"
Det båndet langs buksesidene
har politiet.
Han er politi.
Tekst: Audun Magnus Moss