És most egy hihetetlen átverés,
aminek a rendőrség szerint sokan bedőltek.
Egy magát rendőrnek kiadó telefonáló elég meggyőző volt,
és meggyőzött pár üzletvezetőt, hogy szexuálisan zaklassa a dolgozóit.
Ha nem egyezem bele a motozásba,
letartóztathattak vagy kirúghattak volna.
Néhány rendőr azt mondta,
van felvétel a történtekről.
Sosem láttam ilyet 30 év alatt.
Vonalban voltam, elkezdett instrukciókat adni.
„Vegye le a blúzát!”
Lekerült egy ruhadarab, majd lekerült még egy.
Szerintem nem volt, ahol ne ért volna hozzá.
A hüvelyében ellenőrizte?
Tudni akarta, milyen a mellem, hogy néz ki a nemi szervem,
mekkora melltartót hordok.
Őrület volt.
Ki beszél?
A hívó által alkalmazott technika hihetetlen volt.
Nem tudtam, mire képes a fickó.
Csak azt tudtam, hogy bűnöző.
A hívó tökéletes bűntényt követett el,
mert teljesen névtelen maradt.
Burger Kingek és Taco Bellek…
Minden létező étterem áldozatául esett a telefonálónak.
Egy szexuális ragadozó jár szabadon,
és a telefon még mindig naponta csörög.
NE VEDD FEL A TELEFONT!
Az élet elég jó itt.
Jó a családalapításra, jók az iskolák.
Nem sok a bűnözés.
BUDDY STUMP NYUGDÍJAS NYOMOZÓ
Aznap este, mikor felhívtak a McDonald's-ügy miatt,
otthon voltam egyedül.
A rendőrfőnök-helyettes hívott fel, azt kérdezte:
„Mit csinálsz, Buddy?” Mire azt mondtam:
„Ülök a kanapén, lazulok, tévézek.”
Erre ő: „Ide kell jönnöd.
A McDonald'snál vagyok, és nem tudom, hogy mondjam el.
Valami nagyon durva történik itt,
és szükségem van rád.”
2004. április 9-e volt.
Kábé három héttel az előléptetésem után.
Mondhatjuk, hogy kezdő nyomozó voltam.
A McDonald'shoz mentem,
de fogalmam sem volt, mi történik.
Hemzsegtek a rendőrautók, rengeteg ember volt ott…
Besétáltam az étterembe. A McDonald's még nyitva volt.
Átmentem a konyhán a hátsó helyiségbe.
Őrület volt.
Az emberek fejvesztve rohangáltak.
Érezni lehetett a hangulaton, hogy mindenki feldúlt,
mintha láttak vagy tettek volna valamit,
amit nem hittek el.
Láttam az áldozatot az irodában.
Feldúltnak tűnt, leszegett fejjel ült.
Az üzletvezető feldúlt volt, és az üzletvezető-helyettes is.
Káosz volt az egész.
Arra gondoltam: „Mibe keveredtem?”
Próbálták elmagyarázni, mi történt,
de a hallottaknak nem sok értelme volt.
Csak annyit értettem,
hogy valami telefonhíváshoz volt köze.
Az egyik rendőrtiszt azt mondta:
„Felvételünk van a történtekről.”
Mire én: „Tessék?”
Volt ott egy CCTV-kamera, ami mindent rögzített.
Azt mondtam: „Itt álljunk meg!
Már éppen eleget beszéltünk róla.
Nézzük meg, mi történt pontosan!”
Elkezdtem nézni a felvételt. Nem volt hangja,
szóval a képre kellett hagyatkozni, mint a némafilmeknél.
Donna Summers, az üzletvezető-helyettes
telefonált valakivel.
Aznap
valaki felhívta az éttermet.
És az étterem üzletvezető-helyettese,
az 51 éves Donna Summers vette fel a telefont.
CONNIE LEONARD HÍRADÓS
Egy férfi volt a vonalban, azt állította, hogy rendőr,
a Mount Washington-i rendőrségnél dolgozik,
ami kábé egy kilométerre van az étteremtől,
és hogy a McDonald's vezetője
szintén a vonalban van
egy társasági képviselővel.
Egy komoly ügyről akart beszélni.
Az egyik alkalmazottat azzal vádolták,
hogy ellopta egy vásárló pénztárcáját.
Alacsony, barna hajú nőnek írta le,
mire Donna azt felelte: „Igen, van ilyen munkatársunk.
Tudom, kiről van szó.”
Tovább néztem a videót,
és egy fiatal nő lépett be a helyiségbe.
Látszott, hogy beszélgetnek.
A 18 éves Louise Ogborn
a McDonald'sban dolgozott,
mert az édesanyja nemrég munkanélküli lett,
és egészségügyi gondjai voltak,
ezért szeretett volna segíteni a családjának.
Aznap különösen nagy volt a forgalom,
és felajánlotta, hogy marad, és segít az esti hajrában.
Ekkor Donna Summers hátrakísérte Louise Ogbornt az irodába.
Azt mondta…
LOUISE OGBORN, 2007
…azzal vádolnak, hogy elloptam egy vásárló pénztárcáját.
Emlékszem, hogy össze voltam zavarodva.
Dühös voltam,
amiért valaki ilyen szörnyűséggel vádol.
A telefonáló, a rendőr
azt mondta Ms. Summersnek: „Elmondom, mit tehetünk.
Letartóztathatja az étteremben,
vagy ha segíteni akar,
megmotozhatja pucéran, hogy kiderüljön, van-e nála pénz.”
Megkért, hogy ürítsem ki a zsebeimet,
én pedig elővettem mindent
és az asztalra tettem…
Aztán kifordítottam a zsebeimet.
A következő percben
besétált egy másik üzletvezető-helyettes,
volt náluk egy szemetes zsák, azzal betakarták az ajtót…
ÜZLETVEZETŐ
…hogy ne lehessen belátni kintről,
hogy ne lássák, mi folyik az irodában.
Furcsának tartottam,
gondolom, próbálták felkészíteni az áldozatot arra,
ami ezután következik.
Nehéz elképzelni, mit gondolhatott Donna Summers.
A legtöbben azt mondják, nem hitték volna el,
ha valaki pucér motozást követel a telefonban.
A hívó hitelesnek tűnt.
Nyugodt volt,
határozott parancsokat adott,
Donna Summers pedig engedelmeskedett a rendőri parancsnak.
Louise is együttműködött,
habár nem igazán akart.
Próbált ellenállni, azt mondta, nem tett semmit.
Valószínűleg arra gondolt: „Rájönnek majd, hogy nem én tettem,
úgyhogy engedelmeskedem,
és remélem, hogy elengednek.”
De ekkor még bizarrabbá vált a helyzet.
Hirtelen lekerült egy ruhadarab,
majd lekerült még egy.
Arra gondoltam: „Jó ég!
Mi a fene folyik itt?”
Döbbenetes volt.
Rá egy percre
az áldozat alsóneműben és melltartóban ült.
Majd hirtelen
azt is eltávolították.
Ott állt meztelenül
egy szál semmiben, és arra gondoltam:
„Meztelen nő egy McDonald's irodában?
Mi lesz a következő?”
Már vagy egy órája tartott a hívás.
Tátott szájjal álltam ott.
Nem akartam hinni a szememnek.
Miután levették a ruháját,
kapott egy kötényt, amivel próbálta eltakarni magát,
amennyire tudta.
Teljesen meztelen voltam. Nagyon kínos volt.
Ezután összeszedték a személyes holmiját,
és kivitték a szobából.
A rendőr a vonalban megkérte Donnát,
hogy szedje össze Louise ruháját
és a slusszkulcsát,
és vigyen ki mindent a kocsijába.
Tehát Louise Ogborn
ott ült meztelenül egy kis köténnyel takarózva,
és rájött, hogy ha akarna, sem tudna távozni,
mert az étterem tele van vásárlókkal,
akik előtt el kéne szaladnia pucéran.
Mégis mit tehetne?
Inkább ott maradt.
Nem tudtam, mi van az ajtó mögött.
Nem tudtam, vár-e rám valaki,
nem akartam kirontani pucéran, és rettenetesen féltem.
Mit mást tehetett volna Louise,
mint hogy engedelmeskedik?
Ezt az ifjú hölgyet nem megmotozták,
hanem fogva tartották a saját munkahelyén.
Feldúlt volt. Lehetett látni az arcán,
hogy traumatizálta ez a szituáció.
Képzelem, mi játszódhatott le egy 18 éves lány fejében.
Valószínűleg egész életében
utasításokat követett.
Az élete a rendről szólt.
Templomba járt, cserkészlány volt, iskolába járt.
Tipikus katonai otthonban nőttem fel, ahol szigorú fegyelem volt.
Azt tanították, hogy ha apám vagy anyám kér valamit,
engedelmeskednem kell.
Ha egy felnőtt kért valamit,
vita nélkül engedelmeskedtem.
A következő percben
egy férfi ment be az irodába.
Középkorú férfi volt.
Nem volt egyenruhája, se köténye, se semmi hivatalos.
Gondoltam: „Nem McDonald's alkalmazott,
de akkor mit keres az irodában?”
Nem tudtuk, ki lehet.
Lehet, hogy a telefonáló társa?
Már órák óta tartott az egész,
és Donna Summers…
Próbálta végezni a munkáját, az étteremben nagy volt a forgalom.
De akárhányszor elbizonytalanodott, miért tart ilyen sokáig,
a hívónak volt válasza.
„Már úton vagyunk, csak kevesen dolgoznak ma. Tartson ki!”
Ez meggyőző válasz volt Summersnek.
De vissza kellett mennie dolgozni.
A rendőr azt mondta: „Figyeljen,
van olyan férfi az életében, akiben megbízik?
Van férje vagy barátja?
Bárki, akit behívhat, hogy figyelje, amíg kiérünk.”
Mire Donna azt felelte: „Igen, a vőlegényem, Walter.
Ő be tudna jönni.”
Azt gondoltam:
„Hogy gondolhatja, hogy ezzel
helyesen cselekszik?”
A üzletvezető-helyettes elment, és átadta a telefont.
Walter Nix vette át,
és követte a hívó utasításait.
Azt mondta Louise-nak: „Azt kéri, hogy tegye le a kötényt.”
Majd a rendőr azt kérdezte:
„Csináljon terpeszugrást!
Vagy futhatna helyben.
Ugrálnia kell. Látnunk kell, nem ejt-e el valamit.
Sosem lehet tudni, hova dugják.”
Már majdnem két órája tartották bent.
Csak néztem a történteket.
Terpeszugrás pucéran. Helyben futás.
Székre állították.
És ez így ment tovább.
Eközben Donna Summers
időnként benézett az irodába.
És akárhányszor bement, látható, hogy Louise Ogborn
eltakarja magát a köténnyel.
Nem fogott gyanút.
Azt hitte, egy rendőrrel beszél,
és figyeli, amíg kiér a rendőrség.
Sejthető, hogy Louise mentálisan kezdett elfáradni,
és Donna Summerstől nem kapott segítséget.
Egy ponton…
Látszik, hogy Donna Summers visszatér a helyiségbe.
És Louise Ogbornnál nincs ott a kötény, hogy eltakarja magát.
Walter Nix ott áll mellette.
Látta-e vagy sem…
Gyorsan ment vissza a helyiségbe, lehet, hogy nem látta.
Nem történt semmi.
Ekkor Louise azt gondolta:
„Nekem annyi.
Senki sem segít.”
Csak tettem, amit kell a túlélésért.
A hívó azt kérte, „Igen, urammal” vagy „Nem, urammal” feleljek.
Mert ha nem, megbüntet.
Teljesen megbénultam. Nem tudtam, túlélem-e.
Nem tudtam, kibírom-e.
Én úgy tudtam,
Walter Nix jó ember. Templomba járt, családos ember volt.
Baseballedző volt, mindig gyerekekkel dolgozott.
Az emberek bíztak benne,
és Donna hozzá akart menni.
De annyira kivetkőzött magából
a telefonáló hatására,
hogy minden erkölcsi tartását
elvesztette.
Egyre rosszabb lett a videó további részében.
Odáig fajult, hogy a térdére fektette Louise-t,
és egyszerűen… Elfenekelte a meztelen hátsóját.
Annyira, hogy… Látni lehetett a piros kéznyomokat.
És…
A fenekelés úgy 20 percig tartott.
Louise Ogbornt megalázták, félt.
Ekkor valószínűleg már halálfélelme volt.
Egész idő alatt sírt.
Addigra már megütött, megvert, és…
Ki tudja, mit tett volna még,
ha nem állok ki magamért, és kérek segítséget.
Ahogy tovább néztük a videót,
a dolog egyre sötétebb lett.
Walter Nix parancsot kapott,
hogy ültesse Louise Ogbornt az ölébe.
„Ellenőrizzük a leheletét.
Így kiderülhet, fogyasztott-e drogot vagy alkoholt.”
A rendőr arra kérte, hogy csókolja meg Louise Ogbornt.
A következő egy órában a hívó mindenféle dologra rábeszélte.
És ha ez nem lett volna elég,
a rendőr azt mondta Walter Nixnek
hogy közösülnie kell a lánnyal.
És megmondta, hogyan.
Walter Nix orális szexre kényszerítette az áldozatot.
Senki sem érti, hogy fajulhatott idáig.
De így történt.
Ledermedtem.
Nem éreztem semmit.
Próbáltam nem gondolni rá.
Fejben már nem voltam ott.
Nehéz volt nézni, és…
nem akartam elhinni, amit látok.
Nagyon felkavart.
Feldühített,
mert nem értettem, hogy történhet ilyesmi valakivel.
Ha valaki nincs biztonságban egy McDonald'sban dolgozva,
akkor durva világban élünk.
Egy fiatal nőt szexuálisan és fizikailag bántalmaztak…
Arra gondoltam: „Mi a fenét fogok csinálni?”
Walter Nix biztos azt gondolta:
„Mit tettem?”
Rájött, hogy bűnt követett el.
Tudnia kellett, mert távozott.
Ekkorra eleget láttam, hogy tudjam, bűntény történt.
Felkértem egy rendőrt, hogy menjen ki hozzá,
és vigye be az őrsre.
Ugyanolyan bűnös volt, mint a telefonáló.
Sőt, valószínűleg még jobban.
Ha valaki mond valamit, még nem kell megcsinálni.
Ezen a ponton
Donna arra gondolt: „Mit csináljak?”
Ekkor bement egy idősebb úr,
egy szolgálaton kívül lévő takarító.
Átvette a telefont.
Hallgatott egy darabig, aztán azt mondta:
„Ez… Kizárt. Nem teszem meg. Ez nem helyes.”
Volt elég esze, hogy ráeszméljen: „Várjunk csak!
Ez egy igazi rendőr?”
Megmondta Donna Summersnek, hogy nem igazi hívás volt.
Ekkor végre ő is rádöbbent:
„Várjunk csak! Ez nem is igazi hívás?”
És vége volt.
Az egész egy átverés volt.
Ekkor jöttek rá, hogy becsapták őket.
Arra gondoltam: „Ki ez az ember?
Az biztos, hogy nem rendőr.”
Csak arra tudtam gondolni:
„Hogy a fenében tudja élvezni a fickó telefonon keresztül?”
Mert egyértelmű, hogy élvezte a történteket.
Szerintem az is izgatta, hogy tudta, megvan a hatalma
beférkőzni az emberek fejébe,
és rá tudja venni őket, hogy kövessék az utasításait.
Rengeteg gondolat futott át az agyamon,
fel kellett vennem az áldozat vallomását.
Ekkor leültem
vele szemben
és…
a szemébe néztem…
Rájöttem, hogy ismerem.
Igen. A szomszédom volt.
„Louise?” Kérdeztem.
Mire ő: „Igen, én vagyok.”
És…
Az apja a barátom volt.
Együtt nőttünk fel.
És…
Ez teljesen letaglózott.
És…
Személyes üggyé vált.
Még több erőt adott…
Még elszántabbá tett…
hogy kiderítsem, ki tette,
és hogy rács mögé dughassam.
Három hete, mikor elfogadtam az állást,
nem gondoltam volna, hogy ez történik.
Be kellett azonosítanunk a hívás helyét,
hogy megoldhassuk az ügyet.
A vallomások
és az elmondottak alapján úgy tűnt,
hogy a hívó tudta,
pontosan mi történik az irodában.
Az ösztönöm azt súgta, hogy közel volt.
Miután felvettük a vallomásokat,
visszamentem oda a parkolóba.
Akkoriban jöttek be a mobiltelefonok.
A nyilvános telefonokat még mindennap
rengetegen használták.
Tudtam, hogy van pár telefon a Winn-Dixie üzlet bejáratánál.
Volt egy megérzésem,
hogy van ott egy telefon, ami egyenesen a McDonald'sra néz.
Úgy gondoltam, csak ezért csinálna ilyet valaki.
Látni akarja a McDonald'sot,
figyelni, nem érkezik-e rendőr,
és látni, hogy a terve sikerrel jár.
Gondoltam, talán egy dühös alkalmazott.
Vagy valaki, aki ismeri Louise-t,
és szórakozásból tréfát akar űzni vele,
vagy neheztel rá valamiért, nem tudtam, de ez is egy lehetőség volt.
Rengeteg dolog fut át az ember agyán,
próbálja kitalálni, merre induljon el.
A következő műszakom alatt
átnéztem a vallomásokat,
hogy több információt gyűjtsek, ami segíthet megoldani az ügyet.
Úgy éreztem, tűt keresünk a szénakazalban.
Aztán…
Ahogy ott ültem, hirtelen arra gondoltam:
„Rákeresek a neten.”
„Motozás a McDonald'sban.”
És… bumm!
Rengeteg információt adott ki
más éttermekből és üzletekből, ahol ez megtörtént az országban.
Szinte minden eset ugyanúgy történt.
Néha még a rendőr neve is egyezett:
Scott nyomozó.
Volt egy Meki a georgiai Hinesville-ben,
ahol egy idősebb takarító
testüregmotozást végzett egy női alkalmazotton.
Egy Taco Bellben, az arizonai Phoenixben
az üzletvezető fogott egy vásárlót, akire illett a személyleírás,
és megmotozta.
1995-ben egy McDonald's az észak-karolinai Raleigh-ben.
1998-ban az illinois-i Oak Brookban, és…
Üzletről üzletre járt, és…
Milwaukee, Wisconsin.
Taco Bellek, Burger Kingek, Hardee'sek és Applebee'sek,
minden létező étterem áldozatául esett a telefonálónak.
Rádöbbentem, hogy 32 állam 73 ügyéről van információm.
Az első hívás, amit beazonosítottunk,
1994-ben történt.
Én meg ott álltam 2004-ben,
és azt gondoltam:
„A fenébe!
Ez nem a helyi Winn-Dixie nyilvános telefonja lesz.”
Mindenki engem figyelt.
Ez volt a karrierem meghatározó pontja.
…veszélyes, szinte hihetetlen átverések történnek országszerte.
És most egy hihetetlen átverés, aminek a rendőrség szerint sokan bedőltek.
Tudomásunk szerint 70 különböző helyen
történt országszerte, mint láthatják.
Kiterjedt, országos nyomozás zajlik.
Ugyanez az átverés történt 69 másik étteremben, 32 államban
az eltelt tíz év alatt.
Stump nyomozó a fiatal lány hőse,
több száz hívást lenyomozott.
A telefonáló beférkőzött mások fejébe.
Először nem esett le, de egy olyan ügyet kaptam,
ami szörnyeteggé nőtt,
és csak én tudtam megoldani.
Attól féltünk, hogy…
Bármikor baja eshet embereknek.
Tudtuk, hogy van egy bűnöző,
aki azt hiszi, bármit megtehet, amit akar.
Már tíz éve csinálta,
úgy gondolta, nem tudjuk elkapni, és ezért tovább folytatta.
Aggódtam, hogy
egy szexuális ragadozó jár szabadon.
Arra gondoltam: „Vajon ma este mi történik?
Melyik üzlet következik? Melyik fiatalt fogja traumatizálni?”
Valakinek meg kellett állítania ezt a szörnyet.
Ahhoz, hogy elkapjuk a fickót,
ismernünk kellett a pontos módszerét.
És ehhez
jobban meg kellett ismernem a korábbi ügyeket.
Blackfoot egy kedves, zárt közösség.
Kis mezőgazdasági város…
Konzervatív, és eléggé vallásos.
ELIZABETH - 26. HÍVÁS
Mindig biztonságban éreztem magam.
A hívónak volt egy célközönsége.
Kisvárosokat célzott meg…
ahol az emberek jobban hisznek a hatóságoknak.
Különösen, ha valaki azt állítja, rendőr.
Úgy neveltek, hogy tiszteljem a feletteseimet.
A tanárokat, az idősebbeket, az embereket a templomban.
A telefonáló elég okos volt, hogy tudja,
a kisvárosokban talán
fiatal, befolyásolható emberek dolgoznak a gyorséttermekben,
akiknek nagyon fontos az állásuk.
Tizenhat voltam, mikor kezdtem.
Boldog voltam, hogy megkaptam az állást.
Végre saját keresetem volt.
Lojális voltam és kötelességtudó, mindig korán beérkeztem.
1999. december 16-a volt.
Átlagos, hideg decemberi hétköznap.
Egyszer csak behívtak az irodába.
Az üzletvezető azt mondta, vonalban van
egy bizonyos Davis rendőrrel a blackfooti rendőrségtől.
Járt nálunk aznap este egy nő.
Ellopták a pénztárcáját,
és volt benne egy 50 dolláros bankjegy.
Tudja, hogy az egyik felszolgáló
lopta el.
Ötven dollár sok pénz annak,
ki 2,80 dollárt keres óránként, plusz borravalót.
De álmomban sem érnék egy vevő személyes holmijához.
Aztán azt mondták…
hogy aki ellopta a tárcáját,
egy női felszolgáló volt,
kábé 150 cm magas és szőke.
A telefonáló módszere az volt,
hogy általános leírást adott,
és tudta, hogy lesz egy fiatal alkalmazott,
akire illik a leírás, egy kis termetű, hiszékeny, fiatal nő.
Tiltakoztam, mert nem 150 cm vagyok.
És nem is szőke. Nem én voltam.
Elszánt voltam.
De akármit mondtam,
a rendőrnek hihető, logikus válasza volt mindenre.
Azt akarta, hogy levegyek mindent.
A cipőmmel kezdték.
Aztán a nadrágommal.
És végül a munkaingemet.
Szóval egyenként minden ruhámat.
Közben sokat beszéltek.
A hívó úgy tűnt, élvezi a lassú tempót.
Kicsiben kezdi,
hogy meglássa, rá tudja-e venni az embereket.
Aztán felbátorodik. És növeli a tétet.
Ahogy telt az idő, kezdtem kétségbe esni,
mert könyörögtem,
és mondtam, hogy ez nem helyes.
De nem számított. Sőt, csak feldühítette a rendőrt.
Megkérte az üzletvezetőt, hogy írja le a külsőm.
Tudni akarta, milyen a mellem, hogy néz ki a nemi szervem,
és mekkora melltartót hordok.
Kitéptem a kezéből a telefont, és azt kiabáltam:
„Mi a fene köze van a melltartó méretemnek és a többinek
az állítólag ellopott 50 dollárhoz?”
Habár szörnyen megaláztak és traumatizálódtam,
nem éreztem magam elég erősnek, hogy kirohanjak onnan.
Akkor történt,
hogy a kollégám, Derek bejött.
Tudta, hogy valami nincs rendben.
DEREK ELIZABETH MUNKATÁRSA
1999-et írunk az idahói Blackfootban.
Kevés munka volt a környéken,
nekem egy pizzériánál sikerült állást találnom.
Huszonkét éves voltam.
A legtöbb felszolgálónk 18 éven aluli volt.
Bementem a dolgozói bejáraton.
Azonnal észrevettem, hogy valami nincs rendben,
és megkérdeztem a szakácsot, mi van, mert nem volt ott felszolgáló.
Csak a szakács, egy rakás pizza és kenyérpálcika,
mind elvitelre készen.
Káosz volt a pizzériában.
Szóval megkérdeztem: „Mi folyik itt?” Mire azt mondta: „Van valami az irodában.”
Mikor befordultam a sarkon, láttam az üzletvezetőt,
rám nézett.
Sosem felejtem el, mennyire meg volt izzadva.
Sosem láttam még ilyet.
Láttam,
hogy pucéran motoznak egy fiatal nőt.
Azt kérdeztem:
„Mi a fenét műveltek?”
Azt felelte: „Egy rendőr van a vonalban.
Megmotozom a rendőrség kérésére.”
Elvettem a telefont, és megkérdeztem: „Ki beszél?”
A fickó azt mondta…
„Rendőrtiszt vagyok a blackfooti rendőrségtől.”
Nyugodtnak, összeszedettnek tűnt, mint aki mindennap ezt csinálja.
Azt mondtam: „Akkor önnek kéne legjobban tudnia,
hogy az üzletvezető nem motozhat meg pucéran egy kiskorút,
főleg nem egy nőt.”
Azt mondtam: „Hívnunk kell az igazi rendőrséget.”
Erre letette.
Kintről jött valaki,
aki eléggé gyanút fogott,
hogy cselekedjen, és leállítsa a dolgot.
Hálás voltam, hogy közbelépett.
Bárcsak hamarabb történt volna!
Azt tettem, amit kellett, mikor beléptem.
Dühít, hogy valaki így kihasználja az embereket.
Mikor megtudtam, hogy átverés,
és hogy a telefonáló csak hazudta, hogy rendőr,
dühös lettem.
1999-ben biztosra mondtam volna, hogy az üzletvezető is benne volt.
De mikor megtudtam,
hányszor megtörtént már, és hány különböző államban,
nem tartottam valószínűnek, hogy benne volt.
Tudja? Tényleg úgy gondolom,
hogy az éttermekből senki sem volt benne.
Szerintem csak kihasználták őket.
Az eset után hazamentem, sokáig fent voltam, és mindent leírtam.
Felidéztem az egészet.
CSAK FENYEGETŐZÖTT, ÉS AZT MONDTA, MEGGYŰLIK A BAJOM A TÖRVÉNNYEL,
MAJD UTASÍTOTT, VEGYEM LE A NADRÁGOMAT.
SZÖRNYEN MEGALÁZVA ÉREZTEM MAGAM, MEGSZÉGYENÍTETT.
Már az is iszonyú nehéz volt,
hogy leültem a füzetemmel, és a magam tempójában haladva idéztem fel.
Borzalmas sérelem ért.
És szomorúan tudtam meg,
hogy a rendőrség nem tud jelentős erőforrást áldozni arra,
hogy a végére járjon a dolognak.
Számukra az ügy nem élvezett elsőbbséget.
Nehéz volt elhinni,
hogy valaki ilyen szörnyűséget tehet,
és simán megúszhatja.
Nem minden ügyben indult nyomozás? Az emberek féltek jelenteni?
Ez az ügy rendkívül bizarr volt. Nehéz leírni.
Volt bizonyítékunk,
a felvételen egyértelműen látszott, hogy megtörtént.
A többi irodánál ennyi sem volt.
Csak egy vallomás volt náluk,
amin valaki azt mondta: „Megtörtént.”
Úgy tudtam,
egyedül én nyomozok az ügyben.
Nem tudtam, hogy más is keresi a fickót.
NYUGAT-BRIDGEWATER MASSACHUSETTS
Pénteken hihetetlen telefonos
átverés történt négy Wendy's étteremben Bostonban.
A hívó rendőrnek adta ki magát,
és rávette az üzletvezetőket,
hogy illegális motozást végezzenek az alkalmazottaikon.
A legdurvább eset során
egy fiatal női üzletvezető szexuálisan bántalmazott egy férfi felszolgálót.
Felháborító szexuális visszaélés történt,
megkérte, hogy tárja szét a lábát és a karját.
A beleegyezése nélkül megérintette az intim testrészeit.
Borzalmas volt, amin az áldozatok keresztülmentek.
Ha a gyerekemmel történt volna…
VICTOR FLAHERTY NYOMOZÓŐRMESTER
…őrjöngtem volna.
Kedves vagyok az emberekkel,
és szörnyen feldühített, hogy ilyesmi történt az áldozatokkal.
Véget akartam vetni ennek.
Az ügy bizarr természete felkeltette az érdeklődésemet.
Általában sok drogügyünk van.
Tudja, naponta vagyunk terepen,
heroint és kokaint veszünk,
DIvatos drogokat, mint a molly és az OxyContin.
Tegnap még heroint vettünk.
Ma egy telefonáló után nyomozok, aki rendőrnek adja ki magát.
Fogalmunk sem volt, honnan telefonált.
Nem volt gyanúsítottunk. Senki.
Visszamentem az irodába, és fogtam a fejem.
Nem tudtam, hogy találjuk meg a tűt a szénakazalban.
A felvételen kívül csak egy bizonyítékunk volt,
a hívószám a visszatárcsázásból.
Egy éttermi dolgozó
gyorsan kapcsolt, és visszatárcsázott.
Mi még emlékszünk a vezetékes telefonokra,
a csillag 69-et kellett tárcsázni,
és visszahívta az utolsó telefonálót.
Ha nem lett volna meg a szám, temethettük volna az ügyet.
Csak ültem ott, és néztem a számot.
Felhívtam.
Foglaltat jelzett.
Gondoltam: „Várjunk!”
Újratárcsáztam.
De foglaltat jelzett.
Ott ültem, és azt gondoltam, hogy van egy telefonszám,
de nem vezet sehová.
Akkoriban nem volt sok segítségem.
Nem volt még két-három nyomozó, akivel együtt dolgozhattam volna.
Semmim sem volt.
RENDŐRSÉG
Lényegében egyedül folytattam a nyomozást,
és nehéz elindulni.
Gondoljon bele! Mennyi bizonyítékunk volt?
De tudtam, hogy mindent meg fogok tenni,
és ha így lesz, elkapom.
Az első nyom az ügyben
a visszatárcsázott szám volt négy különböző helyszínről.
Több kérvényt is kaptam a bírótól a számokat illetően.
Majd kaptam egy jelentést, miszerint a számok nem léteznek.
Senkihez sem tartoznak.
Nem tudtunk többet.
Nem tudtuk, mobilszám-e vagy vezetékes, semmit sem tudtunk.
Felhívtam az AT&T-t, és több emberrel is beszéltem.
Emberről emberre kapcsoltak,
és mindenkinek elmagyaráztam az elejétől.
Végül olyan…
másfél óra telefonálás után
egy hölgyhöz kapcsoltak,
és sosem felejtem el, amit mondott.
„Tudja…
Szerintem ez az egyik feltöltőkártyánkhoz tartozik.”
Azt gondoltam: „Rendben.”
Semmit sem tudtam a kártyákról. Sosem volt még dolgom velük.
Senki sem gondolta, hogy a technológia is benne lesz.
Megvolt a következő lépés: lenyomozni a telefonkártyákat.
Tudtuk, hogy nem helyi a telefonáló,
érthető volt, miért vett feltöltőkártyákat.
Ha visszaemlékeznek, akkoriban
naponta használtak telefonkártyát.
Egyszerű volt és olcsó.
A hívások akár 90 percig is tartottak.
Szóval drága hívások voltak.
Felhívtam az AT&T-t.
„Kérem, tartsa,” mondták.
„Kapcsoljuk munkatársunkat az elkövetkező 30 percben.”
Csak ültem és vártam. Hallgattam azt a borzalmas zenét.
Végül kapcsoltak valakit.
Azt mondta: „Panaszkezelés, Michelle vagyok.
Miben segíthetek?”
Mondtam, hogy tudnom kell a hívószámát
ezeknek a hívásoknak.
Azt felelte: „Az lenyomozhatatlan.”
„Lehetetlen,” feleltem.
„Azt mondja, nem tudják lenyomozni a telefonkártyákat?”
„Sajnos nem,” felelte.
Nem tudtam, mit mondjak. Nem tudtam, mit tegyek.
Mondhatjuk úgy, hogy egy hangot üldöztem,
de valójában egy telefonszámot üldöztem.
Sosem hallottam a hangját.
Nem ismertem volna fel, ha hallom.
Zsákutca zsákutca után, egyik csalódás a másik után.
Nem érdekelt, mibe kerül,
hány órát kell beletennem, kit kell felhívnom.
Nem tudtam, mire képes ez a fickó,
csak azt, hogy egy bűnöző.
Börtönbe kell kerülnie, amilyen gyorsan lehet.
Akkoriban mást sem csináltam, csak telefonáltam,
ügynökségeket hívtam, az AT&T-t hívtam.
Többet beszéltem Michelle-lel az AT&T-nél, mint a feleségemmel.
Állandóan beszéltünk, folyton hívtuk egymást.
És rengeteg kérdésem volt.
„Azt mondja, ezeket nem lehet lenyomozni?
Megnéztem egy telefonkártyát. Négy különböző szám van rajta.
Mik ezek a számok?” Nem tudta.
„Miért van rajtuk vonalkód?” Nem tudta.
„Nem adom fel, amíg nem kapok választ,” mondtam.
Később felhívott és vidámnak hangzott.
„Vannak válaszaim.
Nem akarjuk, hogy az emberek tudják, de 9/11 óta
lenyomozhatóak a telefonkártyák.”
Izgatott lettem. Gondoltam: „Végre.”
Azt mondta: „Vic, a hívások valódi helyszíne
Panama City, Florida.”
Bingó! Megvolt a hely.
Végre megtudtam, hogy a hívásokat a floridai Panama Cityből indítják,
és azt gondoltam: „Ott a part, itt jól lehet szórakozni.”
Megdöbbentett, hogy ilyen bűntényeket követnek el ott,
nem tudtam, mit gondoljak,
de azt tudtam, hogy nagyon fontos információ birtokába jutottam.
Tudtam, hogy ez valódi helyszín és nem átverés.
De nyilvános telefonok voltak.
Mihez kezdjek? Nem kopoghatunk be
mindenkihez, aki használta.
Tudtam, mikor történtek a hívások. Megvolt a telefonfülke is.
Pontosan tudtam, mikor hol tartózkodott.
De ennyi. Nem volt más, nem tudtunk semmi többet.
Kezdhettük az elejéről.
RENDŐRSÉG PANAMA CITY, FLORIDA
Felhívtam a nyomozókat Panama Cityben, beszéltünk.
Azt mondták, renget hívás érkezett Panama Citybe
a környéken történt telefonos átverésekkel kapcsolatban,
a hívó rendőrnek adta ki magát, és motozást követelt.
Azt kérdeztem: „Hogyan?
Azt hittem, csak nálunk volt ilyen.” Ledöbbentem.
Rájöttem, hogy a hívó már annyiszor eljátszotta ezt,
hogy pontosan tudta, mit mondjon.
Valószínűleg nem mindig járt sikerrel.
Többször is rácsapták a telefont,
eljutott egy darabig, majd rácsapták.
Aztán kicsit messzebb jutott, és megint rácsapták.
Néhányan azonnal letették,
de beletanult a szerepbe.
Kitanulta a játékot.
Ez a beteg az egészben.
Jobb lett benne, és mikor így lett,
akkor egyfajta… droggá vált számára.
Szüksége volt rá.
Tényleg nem hittem, hogy rendőr a tettes.
Talán szeretett volna az lenni. Hataloméhes, tekintélyre vágyik.
Addigra talán sérthetetlennek érezte magát.
Massachusettsben négyből négyszer sikerrel járt.
Ez 100 százalékos sikerráta.
Valószínűleg mindegyikünk úgy érezte, hogy mi vagyunk a hibásak,
és ostobán éreztük magunkat miatta.
De mikor megtudtam, hogy ez ilyen sok nővel megtörtént,
kevésbé éreztem magam butának és naivnak.
De ezzel szembesülni
szörnyen elkeserítő volt, mert úgy éreztem,
képet ad az igazságszolgáltatásról.
Azt akartam, hogy elkapják,
és feleljen a tetteiért.
Életeket és családokat tett tönkre.
Az Államokban senki sem mondhatta biztosra,
hogy a lányuk biztonságban van a fickótól.
Meg kellett találnunk,
hogy ne szedhessen még több áldozatot.
Gyakran nem hagyott aludni a dolog.
Tudnom kellett, hogy rács mögött van,
és más nem eshet az áldozatául.
Addigra holtpontra jutottam,
mert eljutottunk odáig,
hogy a hívások helyszíne zsákutcának bizonyult.
Nem volt tovább.
De nem adtam fel,
mert akkor jött a technikás része a dolognak.
Szívesen ásom bele magam egy igazi, részletes nyomozásba,
nem okoz gondot a kemény munka.
A következő lépés az volt, hogy azonosítsuk,
hol vették a telefonkártyát.
Visszahívtak az eredménnyel,
azt mondták, a kártyákat február 19-én vették a Walmartban
Panama Cityben.
Reméltem, hogy ez lesz a nagy áttörésünk.
A Walmart nagy cég. Van biztonsági kamerájuk.
Ha egy kis üzletben vásárolta, nem biztos, hogy rögzítették.
Felhívtam a Walmartot a felvétel miatt.
Tudtam, pontosan mikor vásárolta.
Mindenki azt hajtogatta: „Nem tudom beszerezni, kapcsolok mást.”
Egyik alkalmazottól a másikig kapcsoltak, míg végül meglett az emberem.
Azt mondta: „Persze, be tudom szerezni.”
Végre megkaptam a kazettát,
beüzemeltem egy tévét és egy videolejátszót az irodámban.
Amint elindítottam, rájöttem,
hogy nem erre számítottam.
Látni lehetett, hogy a kazettát többször használták
az eltelt fél évben, a minőség szörnyű volt.
A kamerák az üzlet hét-nyolc különböző pontját figyelték.
Egy villanás az ékszeres részlegről, egy villanás a bejáratról.
Aztán kezdődött elölről.
Egy villanás innen, egy onnan, majd a bejárat.
A kasszákról nem volt felvétel.
Ha tovább nézem, nem bírtam volna dolgozni.
Gumiszobába kerültem volna, mert megőrültem.
Hiába lassítottuk le, amennyire lehetett,
hiába zártunk ki egyes kamerákat,
még így is több ezer ember sétált el abban az egy órában,
feltéve, hogy a férfi
a vásárlás előtt nem sokkal érkezett,
és utána rögtön távozott.
Lehetetlen volt bármit is megtudni belőle.
Lehetetlen.
Nem tudtam, merre folytassam.
Négy hónap telt el.
Négy hónapnyi kemény munka.
Ismét zsákutcában találtam magam.
Aztán felhívott Buddy Stump a Mount Washington-i rendőrségtől.
Egyik nap első dolgom volt felhívni Vic Flahertyt.
Amint felvettem, hallottam, hogy nem bostoni.
Nem szeretek duplán dolgozni.
Tudtam, hogy a hívást Panama Cityből indították.
Az ottani nyomozók tájékoztattak, hogy történt egy eset Massachusettsben,
ami nagyon hasonlított a mienkre.
Fel kellett keresnem Vic Flaherty nyomozót.
Bemutatkozott.
Egy kis irodából keresett.
Mi is kicsik vagyunk, de ők még kisebbek.
Meglepte, hogy más is eljutott odáig, mint ő.
Nagyon elszánt volt.
Nagyon izgatott voltam. Örültem.
Már nem egy magányos kopó voltam.
Volt valaki, aki ugyanolyan elszántan meg akarta találni a fickót, mint én.
Örültem, hogy beszélhettem Buddyval,
mert az övé egy új eset volt.
Friss információnk volt, és…
„Azt mondták, segíthet rájönni,
hogyan nyomozzuk le a telefonkártyát.”
Megkértem, hogy küldje át az információt, és hamarosan keresem,
mert le tudjuk nyomozni, hol vásárolták a telefonkártyát.
Bizakodni kezdtem,
kezdtem hinni benne, hogy biztosan megoldjuk az ügyet.
Felhívtam a kedvenc AT&T-s hölgyemet,
azt mondtam: „Nem fogja elhinni. Történt még egy eset.
Még borzasztóbb, és kétségtelen, hogy ugyanaz az elkövető.”
Azt mondták, a Mount Washington-i átveréshez a kártyát
egy másik Walmart üzletben vették.
Felhívtam a Walmartot, és megkérdeztem: „Van biztonsági felvételük?”
Igent mondtak.
Mire én: „Viccel?” Erre ő: „Nem, megvan.”
„Küldje el,” mondtam.
Pár nap múlva megkaptam a kazettát.
LEJÁTSZÁS
Elindítottam.
Tudtam, hogy a vásárlás 15:02-kor történt,
kicsit előretekertem.
A gyanúsított besétált a képbe.
Láttam, hogy a pultra pakol.
Fehér férfi 30 és 40 között,
kábé 180 cm magas, fekete hajú.
Valami lógott az övén,
telefonkártyának tűnt.
Ránéztem, és azt gondoltam: „Úristen!”
Nagyon jó minőségű kép volt. Nagyon jó.
Azt gondoltam: „Egek! Megvan.”
Van egy képünk a gyanúsítottról.
Ő vette a telefonkártyát,
amit a Mount Washington-i átveréshez használtak.
Ott volt a felvételen.
Óriási áttörés volt.
Felhívtam Buddyt, megmondtam neki, hogy van róla képünk.
Izgatott voltam.
Háromszázmillió ember él itt,
és leszűkítettem egy fickóra.
Teljesen rákapcsoltam. Készen álltam.
Csak az volt a gond, hogy felülről vették fel.
Nem igazán látszott az arca.
Hogyan azonosítsuk a pasast?
Meg kell találnunk a legjobb szöget.
Úgy döntöttünk, újranézzük az én felvételemet,
mert azon látszik a bejárat és a kijárat.
A kamera egyenesen arra néz.
Szóval ha megtaláljuk, jó képet fogunk kapni róla.
Úgyhogy újrakezdtük.
Egy 13 négyzetméteres szobában ültünk
hat monitorral és fejfájással,
de tudtuk, kit keresünk, és hirtelen
bumm!
Besétált.
Ugyanaz a fickó.
Amint feltűnt, azt mondtam: „Ő az.”
Egyszerűen tudtam.
Kabátban, napszemüvegben sétált be,
mint aki munkába készül,
vagy hazafelé tart, elegáns volt.
Észrevettem egy csíkot a nadrágja oldalán.
„Mi a fene?”
Az oldalcsíkos nadrág
egyenruha volt.
Rendőr volt.
A feliratot fordította: Zsámán Jetta