A sad o nevjerojatnoj prijevari
na koju su mnogi nasjeli, kaže policija.
Lažni pozivatelj, pretvarajući se da je policajac,
natjerao je voditelje restorana brze hrane da seksualno napastuju radnice.
Ako ne pristanem na pretragu,
uhitit će me, ostat ću bez posla, ili oboje.
Nekoliko policajaca reklo mi je
da postoji videosnimka ovog događaja.
U 30 godina nisam vidio takvo što.
Telefoniram, a on mi započne opisivati postupak.
„Skida košulju.”
Skida prvo jedan odjevni predmet, a zatim drugi.
Nema mjesta po kojem me nije dirao.
Pretraži tjelesne šupljine?
Htio je da mu opiše moje grudi, izgled mojih genitalija,
čak i veličinu grudnjaka.
Bio sam šokiran.
Tko je to?
Psihologija pozivatelja bila je nevjerojatna.
Nisam znao za što je taj tip sposoban.
Samo znam da je loš.
Pozivatelj je izveo savršen zločin
jer je posve anoniman.
Restorani Burger King i Taco Bell…
Svi mogući restorani bili su žrtve tog pozivatelja.
Seksualni je predator na slobodi,
a telefon još zvoni svaki dan.
NE JAVLJAJ SE NA TELEFON
Život je ovdje prilično dobar.
Dobro mjesto za obitelj, dobre škole.
Nema mnogo zločina.
UMIROVLJENI DETEKTIV
One noći kad sam primio poziv o slučaju u McDonald'su,
bio sam sâm kod kuće.
Zvao je pomoćnik šefa i rekao:
„Buddy, što radiš?” Rekao sam:
„Sjedim na kauču, odmaram se, gledam televiziju.”
A on će zatim: „Moraš doći ovamo.
U McDonald'su sam i ne znam to objasniti.
Ovdje se događa nešto loše
i trebam te.”
Bilo je to 9. travnja 2004.
Unaprijedili su me prije otprilike tri tjedna.
Bio sam detektiv početnik.
Ušao sam u McDonald's
i nisam imao pojma što se događa.
Svugdje policijski auti, ljudi dolaze i odlaze…
Ušao sam u restoran… McDonald's još radi.
Prošli smo kroz kuhinju i hodnik.
Bilo je suludo.
Ljudi su trčali uokolo kao kokoši bez glave.
Vidjelo se da su svi uzrujani
i da su vjerojatno vidjeli ili učinili nešto
u što nisu mogli vjerovati.
Vidio sam žrtvu u uredu.
Doimala se uzrujanom, spuštene glave.
Voditelj je bio uzrujan, kao i njegova pomoćnica.
Bilo je kaotično.
Razmišljam: „U što su me to uvalili?”
Pokušali su mi objasniti što se dogodilo,
ali ono što su govorili nije imalo smisla.
Uspio sam razabrati
da ima neke veze s telefonskim pozivom.
Zatim mi je jedan policajac rekao:
„Postoji videosnimka događaja.”
A ja sam rekao: „Što?”
Ondje je bila sigurnosna kamera koja je sve snimala.
Rekao sam: „U redu, stanite.
Dosta o tome. Dovoljno smo razgovarali.
Hajdemo vidjeti što se dogodilo.”
Počeli smo gledati snimku. Nema zvuka.
Kao da gledate nijemi film.
Donna Summers, pomoćnica voditelja,
s nekim je razgovarala telefonom.
Tog dana,
netko je nazvao restoran.
Pomoćnica voditelja restorana,
Donna Summers, stara 51 godinu, odgovorila je na poziv.
VODITELJICA VIJESTI
Pozivatelj je gospodin koji tvrdi da je policajac.
Radi za policiju u Mount Washingtonu,
što nije udaljeno ni kilometar od restorana.
Govori da je voditelj McDonald'sa
na drugoj liniji,
zajedno s predstavnikom tvrtke.
I mora razgovarati o nečemu ozbiljnom.
Jedna od djelatnica optužena je
da je ukrala novčanik gošće koja je bila ondje.
Opisao ju je kao nisku brinetu.
A Donna Summers kaže: „Imamo takvu djelatnicu.
Znam tko je ona.”
Dok gledam videosnimku,
u sobu ulazi mlada djevojka.
Vidi se kako razgovaraju.
Louise Ogborn, 18 godina,
radila je u McDonald'su
jer joj je majka nedavno ostala bez posla
zbog zdravstvenih problema
i htjela je financijski pomoći obitelji.
Tog dana imali su mnogo posla
i ponudila je da će pomoći u vrijeme večernje gužve.
U tom trenu, Donna Summers vodi Louise Ogborn u ured.
Rekla mi je…
GLAS L. OGBORN 2007.
…da sam optužena za krađu novca iz gošćina novčanika.
Sjećam se da sam se izbezumila.
Bila sam uzrujana
što me netko okrivio za nešto tako užasno.
Osoba na telefonu, policajac,
zatim govori gđi Summers: „Evo što možemo učiniti.
Možemo je uhititi u restoranu
ili, ako nam želite pomoći,
pretražite je i provjerite ima li novac kod sebe.”
Tražila je da ispraznim džepove
i počela sam vaditi stvari
i stavljati ih na stol.
Izvrnula sam džepove.
Zatim je
ušao još jedan pomoćnik voditelja
i vreću za smeće zalijepio na vrata…
VODITELJ
…tako da se iz hodnika
ne vidi što se događa u tom uredu.
Mislio sam da je to čudno,
ali vjerojatno su htjeli da žrtvi bude ugodnije
zbog onoga što će se dogoditi.
Teško je zamisliti što Donna Summers misli.
Većina ljudi kaže da ne bi povjerovali
kad bi netko preko telefona tražio da izvrše pretres do gola.
No taj pozivatelj zvuči vrlo legitimno.
Jako je smiren,
izdaje naredbe vrlo autoritativno
i Donna Summers sluša naredbe policajca.
Čak se i Louise slaže,
iako to zapravo ne želi.
Nastavlja se buniti i govoriti da nije to učinila.
Vjerojatno misli: „Shvatit će da to nisam bila ja
pa ću zasada slušati
i nadam se da će me zatim pustiti.”
No tada postaje još bizarnije.
Odjednom skida jedan odjevni predmet,
a zatim drugi.
Pitam se: „Ajme.
Što se ovdje događa, dovraga?”
Bio sam šokiran.
A zatim,
žrtva je odjevena samo u gaćice i grudnjak.
Odjednom,
skida i to.
Stoji ondje gola.
Potpuno je gola, a ja razmišljam:
„U McDonald'sovu uredu gledamo golu ženu?
Što će biti sljedeće?”
Telefonski poziv trajao je sat vremena.
Stajao sam ondje otvorenih usta.
Nisam mogao vjerovati što gledam.
Nakon što su joj uzeli odjeću,
dali su joj pregaču, a ona se nastoji pokriti
čim više.
Bila sam posve gola. Bilo mi je neugodno.
Sljedeće što vidimo, kopaju joj po osobnim stvarima
i iznose ih iz prostorije.
Policajac na liniji traži od nje
da uzme Louiseinu odjeću,
njezine ključeve od auta,
odnese ih u auto i stavi unutra.
Dakle, Louise Ogborn
sjedi ondje gola, zaogrnuta malom pregačom,
shvaća da je, čak i ako se želi izvući iz te situacije,
restoran pun gostiju
i da onuda mora proći gola.
Što će učiniti?
Dakle, zapela je ondje.
Nisam znala što je iza vrata.
Nisam znala čeka li me netko,
nisam htjela istrčati gola i bila sam zbilja uplašena.
Što je Louise mogla učiniti u tom trenutku
osim poslušati?
Ovu ženu ne pretražuju.
Postala je zatvorenica na radnom mjestu.
Uzrujana je. Vidi joj se na licu
da je traumatizirana situacijom u kojoj se nalazi.
Mogu samo zamisliti što 18-godišnjakinji prolazi kroz glavu.
Ona je netko tko je uvijek slušao zapovijedi,
cijeli život.
Njezin je život uredan.
Išla je u crkvu, u izviđače, u školu.
Odrasla sam u tipičnom vojničkom domu, s mnogo discipline.
Učili su me kad mi mama ili tata kažu da nešto učinim,
da to i učinim.
Ako bi mi netko drugi rekao da nešto učinim,
učinila bih to bez pogovora.
A zatim
u ured ulazi muškarac i…
To je sredovječni muškarac.
Nema odoru zaposlenika, pregaču ili bilo što slično.
Kažem: „On ne radi u McDonald'su.
Što radi u McDonald'sovu uredu?”
Ne znamo ni kakva je on osoba.
Možda čak surađuje s pozivateljem?
Sve je to trajalo satima
i Donna Summers
nastoji voditi restoran koji je krcat u to doba dana.
Ali svaki put kad se zapita zašto to toliko traje,
on ima spreman odgovor.
„Dolazimo. Danas nemamo mnogo ljudi na raspolaganju. Strpite se.”
Summers to zvuči uvjerljivo.
Međutim, mora se vratiti poslu.
A policajac kaže: „Gledaj.
Imaš li muškarca kojem vjeruješ?
Imaš li supruga ili dečka?
Nekoga koga možeš dovesti kako bi je čuvao dok mi ne stignemo?”
A Donna Summers kaže: „Zapravo, imam. Zaručnika, Waltera.
On može doći ovamo.”
Razmišljam:
„Zar misliš da 'učiniti pravu stvar'
znači upravo to?”
Voditelj odlazi i uzima telefon.
Sada Walter Nix sluša pozivatelja
i slijedi njegove upute.
Kaže Louise: „U redu, on želi da makneš pregaču.”
Zatim policajac kaže:
„Može li skakutati?
Možda može trčati u mjestu.
Mora se tresti. Da vidimo hoće li nešto ispasti.
Nikad se ne zna gdje može nešto sakriti.”
U sobi je već skoro dva sata.
Gledam taj igrokaz.
Skakuće gola. Trči u mjestu.
Stoji na stolcu.
Traje li ga traje.
U međuvremenu, s vremena na vrijeme,
Donna Summers vraća se u ured.
Svaki put kad uđe, Louise Ogborn
pokriva se pregačom.
Ona misli da se ništa ne događa.
Misli da on samo sjedi ondje, sluša policajca
i pazi na nju dok ne stigne policija.
Sjetite se da je Louise psihički iscrpljena,
a Donna Summers uopće joj ne pomaže.
U jednom trenutku
Donna Summers ulazi u prostoriju.
Louise Ogborn nije zaogrnuta pregačom.
A Walter Nix stoji pored nje.
Je li to vidjela ili nije…
Vratila se u prostoriju jako brzo i nije to vidjela.
Ništa nije poduzela.
U tom trenu Louise misli:
„Sama sam ovdje.
Nitko mi neće pomoći.”
Radim što moram kako bih preživjela.
Pozivatelj je htio da govorim: „Da, gospodine. Ne, gospodine.”
Kad ne bih poslušala, kaznio bi me.
Bila sam užasnuta. Nisam znala je li ovo posljednji dan mog života.
Nisam znala hoću li se izvući.
Koliko sam znao,
Walter Nix bio je ugledan građanin. Išao je u crkvu, obiteljski čovjek.
Bio je trener dječjeg bejzbola, stalno je bio u blizini djece.
Ljudi su mu vjerovali,
a Donna se htjela udati za njega.
Ali očito, kad se našao u tako neobičnoj situaciji,
s tim tipom na telefonu,
svaka je trunčica morala koju je imao…
Nestala je.
Kako je videosnimka odmicala, postajalo je sve gore.
Natjerao je djevojku da se nagne
i udarao ju je po goloj stražnjici.
I to do… Mogli ste vidjeti crvene tragove.
I…
Udaranje je s prekidima trajalo oko 20 minuta.
Louise Ogborn je ponižena i uplašena.
Vjerojatno se boji za goli život.
Cijelo sam vrijeme plakala.
Udarao me, tukao i…
Ne znam što bi još učinio
da sam se usprotivila i probala dozvati pomoć.
Kako se videosnimka nastavljala,
postalo je sve gore.
Walter Nix dobio je zapovijed
da mu Louise Ogborn sjedne u krilo.
„Provjerit ćemo joj dah.
Pokušaj otkriti bazdi li po drogi ili alkoholu.”
Policajac mu kaže da natjera Louise Ogborn da ga poljubi.
Tijekom idućih sat vremena mora činiti svakakve stvari.
A kao da to nije dosta,
policajac kaže Walteru Nixu:
„Treba izvesti seksualni čin.”
Natjerao ju je na to.
Žrtva izvodi oralni seks na Walteru Nixu.
Nitko ne razumije kako je došlo do toga.
Ali jest.
Bila sam tupa.
Ne sjećam se osjećaja.
Sve sam zaboravila.
Psihički više nisam bila ondje.
Bilo je to jako teško gledati i…
Nisam mogao vjerovati što vidim.
I… prilično sam se uzrujao zbog toga.
Uzrujao sam se
jer nisam mogao vjerovati da se tako nešto može nekome dogoditi.
Ako nisi siguran na poslu u McDonald'su,
onda živimo u lošem svijetu.
Mlada djevojka napadnuta je seksualno i fizički,
a ja razmišljam: „Dovraga, što da učinim?”
Walter Nix sigurno razmišlja:
„Što sam to učinio?”
Zna da je pogriješio.
Znao je da je pogriješio jer je brzo otišao.
Dotad sam vidio dovoljno da znam da se dogodio zločin.
Rekao sam policajcu da ode na njegovu adresu
i privede ga u postaju.
Bio je kriv koliko i pozivatelj.
Vjerojatno i više.
Ne moraš nešto učiniti zato što ti netko to kaže.
U tom trenutku
Donna Summers se pita: „Što da učinim?”
Zatim dolazi stariji gospodin,
čuvar koji taj dan nije radio.
Uzima telefon.
Čuje nekoliko riječi i kaže:
„Nema šanse. Neću to učiniti. To nije u redu.”
Bio je dovoljno razuman i shvatio je. „Čekajte malo.
Vi ste stvarno policajac?”
Rekao je Donni Summers da to nije pravi poziv.
Onda je ona napokon shvatila:
„Samo tren. Ovo nije stvarno?”
I sve prestaje.
Cijela je stvar prevara.
Tada shvaćaju da su prevareni.
Razmišljam: „Tko je taj pozivatelj?
Sigurno nije policajac.”
Mislio sam samo:
„Kako tip može uživati u tome preko telefona, ali…”
Očito je uživao samo slušajući što se događa.
A zadovoljila ga je i spoznaja da je imao moć
manipulirati mnogima
i natjerati ih da rade ono što želi.
Mnogo mi se misli vrtjelo po glavi,
no znao sam da trebamo uzeti izjavu od žrtve.
Kad sam sjeo
preko puta nje
i…
pogledao joj u oči…
Shvatio sam da je poznajem.
Da. Bila mi je susjeda.
Rekao sam: „Louise?”
Rekla je: „Da, Buddy, to sam ja.”
I…
Njezin otac bio mi je prijatelj.
Odrasli smo zajedno.
I…
To me zbilja pogodilo.
I…
Slučaj je postao osoban.
Dao mi je snage…
Čvrsto sam odlučio
pronaći počinitelja
i strpati ga u zatvor.
Tri tjedna prije tog zadatka
nisam mislio da ću ikad imati takav slučaj.
Morali smo doznati otkud je počinitelj telefonirao
kako bismo mogli riješiti slučaj.
Činilo se da je pozivatelj,
po svemu što sam čuo,
znao
što se događa u tom uredu.
Instinkt mi je govorio da je tip bio blizu.
Nakon što smo te večeri uzeli izjave,
odvezao sam se do parkirališta.
Tada su se mobiteli tek pojavili.
Telefonske govornice rabilo je
mnogo ljudi.
Znao sam da je bilo nekoliko govornica ispred trgovine Winn-Dixie.
Slutio sam da postoji govornica.
I da ima izravan pogled na McDonald's.
Samo bi na taj način netko to želio izvesti.
Htio je gledati McDonald's,
gledati dolazak policije
i vidjeti koliko je bila uspješna njegova prijevara.
Mislio sam da je to ogorčeni radnik.
Možda je netko tko poznaje Louise,
možda joj je htio samo podvaliti
ili je imao nešto protiv nje. Nisam znao, no i to je bilo moguće.
Misli vam se roje sto na sat
dok pokušavate shvatiti što učiniti.
U sljedećoj smjeni
pročitao sam izjave
kako bih prikupio informacije pomoću kojih mogu ovo riješiti.
Činilo mi se da tražim iglu u plastu sijena.
A onda…
Sjedio sam ondje. I pomislio sam:
„Pretražit ću internet.”
Upisao sam „pretraga u McDonald'su”.
I ajme!
Pojavila se hrpa informacija
iz restorana i trgovina u kojima se to dogodilo diljem zemlje.
Svaki slučaj imao je isti način rada.
U nekima se čak spominjalo ime policajca,
detektiv Scott.
U McDonald'su u Hinesvilleu u Georgiji
stariji čuvar
pretražio je tjelesne šupljine radnice.
U Taco Bellu u Phoenixu u Arizoni
voditelj je odveo gošću koja je odgovarala opisu preko telefona
i pretražio je.
Godine 1995. smo u McDonald'su u Raleighu u Sjevernoj Karolini.
Godine 1998. smo u Oak Brooku u Illinoisu…
Bio je posvuda.
Milwaukee, Wisconsin.
Restorani Taco Bell, Burger King, Hardee's, Applebee's
i mnogi drugi restorani bili su žrtva tog pozivatelja.
Shvatio sam da imam podatke o 73 slučaja u 32 države.
Prvi poziv koji smo uspjeli odrediti
dogodio se 1994.
Sad je 2004.
Pomislio sam:
„Sranje.
Ovo neće biti lokalni slučaj s govornicama.”
Znao sam da me svi gledaju.
To će biti odlučujući trenutak u mojoj karijeri.
Opasna, gotovo nevjerojatna prijevara događala se u cijeloj zemlji.
A sad o nevjerojatnoj prijevari na koju su mnogi nasjeli, kaže policija.
Znamo da je bio na 70 različitih lokacija
po cijeloj zemlji, kao što vidite.
To je velika, nacionalna istraga.
Ista prijevara događala se u 69 restorana u 32 države
duže od deset godina.
Mladoj djevojci detektiv Stump je junak
jer je pratio stotine poziva.
Pozivatelj se mogao uvući u ljudske umove.
Ispočetka nisam to znao, ali dobio sam slučaj
koji je bio ogroman,
a samo sam ja radio na njemu.
Bojali smo se
da će sve više ljudi nastradati.
Znali smo da imamo posla s lošim tipom
koji je mislio da može raditi sve što želi.
Radio je to već deset godina,
nije mislio da ga možemo uhvatiti i nastavio je to raditi.
Brinem se
da je to seksualni predator.
Pitam se što će se dogoditi večeras.
Koga će nazvati? Koja će mlada žrtva nastradati?
Netko mora zaustaviti to čudovište.
Znao sam da, ako želim uhvatiti tog tipa,
moram shvatiti njegov način rada.
Kako bih to doznao,
morao sam shvatiti njegove prijašnje slučajeve.
Blackfoot je lijepa, bliska zajednica.
Poljoprivredni gradić.
Konzervativan i prilično religiozan.
ELIZABETH POZIV BROJ 26
Uvijek sam se osjećala sigurno.
Pozivatelj je ciljao određene tipove.
Ciljao je male gradove
u kojima su ljudi skloniji vjerovati autoritetu.
Pogotovo ako netko kaže da je policajac.
Odgojena sam da poštujem autoritet određenih ljudi.
Učitelja, crkvenih ljudi, starijih od mene.
Ta je osoba bila dovoljno pametna da zna
kako možda u malim gradovima
mladi, povodljivi ljudi rade u restoranima brze hrane
i zbilja im treba posao.
Ovdje sam počela raditi sa 16 godina.
Bila sam uzbuđena kad sam dobila posao.
To je značilo da ću zarađivati.
Bila sam odana, poslušna djelatnica koja ranije dolazi na posao.
Bio je 16. prosinca 1999.
Običan, hladan radni dan u prosincu.
Odjednom su me pozvali da dođem u ured.
Voditelj mi je rekao da je na telefonu
policajac Davis iz policije u Blackfootu.
Neka je žena večeras bila kod nas u restoranu.
Ukrali su joj torbicu
u kojoj je bilo 50 dolara.
Ona zna da ju je netko od konobara
uzeo.
Pedeset dolara je mnogo
kad zarađujete 2,80 dolara na sat, plus napojnice.
Ali nikad ne bih dirala osobne stvari nekog gosta.
Zatim je rekao da je…
Osoba za koju misli da je uzela torbicu
bila je žensko,
plavuša, malo viša od 150 cm.
Lažni pozivatelj preko telefona
daje osnovni opis
jer zna da ondje vjerojatno radi zaposlenica
koja odgovara opisu sitne, nježne, mlade žene.
Govorila sam da nemam 150 cm.
Nisam plavuša. To nisam ja.
Bila sam odlučna.
Što god sam govorila,
policajac je imao vjerodostojan, uvjerljiv, razuman odgovor na sve.
Policajac je htio da pomalo skidam odjeću.
Počelo je sa skidanjem cipela.
Zatim hlača.
Zatim košulje.
Skidala sam komad po komad.
Uz mnogo razgovora.
Čini se da pozivatelj voli taj spori tempo.
Počne polako
kako bi postepeno uvukao ljude.
Zatim, počne napredovati. Eskalira.
Kako ide dalje, postajem sve nervoznija
jer preklinjem
i stalno govorim: „Ovo nije u redu.”
Nije pomoglo. Činilo se da to još više ljuti policajca.
Tražio je da voditelj opiše moje tijelo.
Htio je da opiše moje grudi, izgled mojih genitalija…
Čak i veličinu grudnjaka.
Tada sam uzela telefon i počela vikati:
„Kakve veze veličina mog grudnjaka i sve ovo
ima s navodno ukradenih 50 dolara?”
Iako sam bila zlostavljana i traumatizirana,
nisam se osjećala dovoljno snažnom da samo odem odande.
U tom je trenutku
ušao moj kolega Derek.
Vidio je da nešto nije u redu.
DEREK ELIZABETHIN KOLEGA
Godina je 1999. u Blackfootu u Idahou.
Nema mnogo poslova u blizini
i počeo sam raditi u pizzeriji.
Imao sam 22 godine.
Većina konobara imala je manje od 18.
Ušao sam kroz ulaz za zaposlenike.
Odmah sam primijetio da nešto nije u redu
i zapitao sam kuhara što se događa jer nisam vidio konobaricu.
Ondje su bili kuharica, hrpa pizza i grisina
koje je netko trebao spakirati.
Kaos u pizzeriji.
Pitao sam: „Što se događa?” A ona je rekla: „Nešto u uredu.”
Kad sam skrenuo iza ugla i ugledao voditelja,
pogledao me.
Nikad neću zaboraviti kako se znojio.
Nikad nisam vidio takvo što.
Vidim
mladu ženu koju pretražuju do gola.
Pitao sam:
„Koji kurac radite?”
Rekao je: „Na telefonu je policajac.
Vršim pretragu za policiju.”
Zgrabio sam telefon i pitao: „Tko je to?”
Tip je odgovorio:
„Ovdje policajac iz postaje u Blackfootu.”
Zvučao je hladno, smireno, sabrano, kao da to radi svaki dan.
Rekao sam: „Onda biste upravo vi trebali znati
da voditelj ne smije pretraživati maloljetnike.
Pogotovo žene.”
Rekao sam: „Moramo dovesti prave policajce.”
Zatim je spustio slušalicu.
Bio je potreban netko izvana
dovoljno uznemiren viđenim
da učini nešto i zaustavi to.
Bila sam mu jako zahvalna.
Da sam barem stigao ranije.
Kad sam stigao, učinio sam što sam trebao.
Ljuti me što netko tako iskorištava ljude.
Kad sam shvatila da je to prijevara
i da je to netko tko se pretvara da je policajac,
bila sam bijesna.
Godine 1999. rekao bih da je voditelj sigurno bio umiješan u to.
No nakon što sam doznao
da se to dogodilo mnogo puta u toliko različitih država,
jednostavno ne vidim način kako bi bio umiješan.
Razumijete? Iskreno ne mislim
da je bilo tko iz restorana bio umiješan.
Mislim da ih je samo iskoristio.
Zatim sam otišla kući, ostala budna dokasna i napisala…
Sve sam zapisala.
PRIJETIO MI JE I GOVORIO DA MOGU IMATI PROBLEMA SA ZAKONOM
ZATIM ME NATJERAO DA SKINEM HLAČE.
OSJEĆALA SAM SE ZLOSTAVLJANOM JER JE SRAMOTIO MOJE TIJELO
Uspjela sam zapisati sve
i prisjetiti se svega. Bilo je jako teško.
Bila sam ponižena.
Obeshrabrila me spoznaja
da policija neće uložiti značajna sredstva
kako bi to provjerila i istražila.
To im nije bio prioritet.
Teško je povjerovati
da netko to posvuda radi
i uspijeva se izvući.
Slučajevi nisu istraženi? Ljudi su se bojali prijaviti?
Slučaj je bizaran. Teško je to opisati.
Imali smo dokaz,
neospornu videosnimku da se to dogodilo.
Druge agencije to nisu imale.
Nisu imali ništa osim izjave
neke osobe: „Ovo se dogodilo.”
Koliko sam znao,
bio sam jedini koji to istražuje.
Nisam znao da mu je još netko za petama.
Nevjerojatna telefonska prijevara
dogodila se kasno u petak u četiri podružnice restorana Wendy's.
Pozivatelj, tvrdeći da je policajac,
uspio je prevariti voditelje
da radnice nezakonito pretresaju do gola.
U najšokantnijem slučaju,
natjerao je mladu voditeljicu da seksualno zlostavlja konobara.
Došlo je do neprimjerenog seksualnog ponašanja
kad je morao raširiti ruke i noge.
Ona ga je neprimjereno dodirivala. Čak po intimnim dijelovima.
Bilo je strašno kroz što su žrtve prolazile.
Da je netko to učinio mom djetetu…
DETEKTIV NAREDNIK
…bio bih bijesan.
S ljudima postupam kao s obitelji,
stoga sam poludio jer se to dogodilo tim ljudima.
Htio sam se pobrinuti da prestane.
Zainteresiralo me jer je toliko bizarno.
Obično se bavimo slučajevima s drogom.
Svakog dana
kupovali smo heroin, kokain…
Moderne droge koje zovu ekstazi i OxyContin.
Jučer smo kupovali heroin.
Danas pratim lažnog pozivatelja koji se pretvara da je policajac.
Nismo znali odakle je poziv stigao.
Nismo imali osumnjičene. Nikoga.
Vratio sam se u ured, podignuo ruke i rekao:
„Ne znam kako ću pronaći iglu u plastu sijena.”
Osim videosnimke, imam još jedan dokaz.
Broj pozivatelja pomoću „zvjezdica i 69”.
Radnik u restoranu
brzo se sjetio zvjezdice i 69.
Za one od nas koji se sjećaju fiksnih telefona,
utipkali biste zvjezdicu i broj 69
i dobili biste broj zadnjeg pozivatelja.
Da nisam imao taj broj, ovaj se slučaj ne bi pomaknuo s mjesta.
Sjedim ondje i gledam taj broj.
Nazovem ga.
Zauzeto.
I pomislim: „Čekaj. Ne.”
Nazovem ponovno.
Opet zauzeto.
Sjedim ondje i razmišljam kako imam telefonski broj.
Ali to mi ništa ne pomaže.
Tada nisam imao mnogo pomoći.
Nisam imao dva-tri detektiva koji bi radili sa mnom.
Nisam imao otkud krenuti.
POLICIJA
Sam radim na toj istrazi
i teško je krenuti.
Razmislite. Koji su dokazi u ovom slučaju?
Znao sam da ću učiniti sve što mogu
i da ću ga uhvatiti ako učinim sve što mogu.
Prvi trag u slučaju
bio je naći brojeve svih četiriju lokacija.
Imam sudske naloge za te brojeve.
No dobivam izvještaje da su brojevi pogrešni.
Ne vode nikamo.
Ne znamo ništa više.
Ne znamo je li to broj mobitela, fiksne linije. Ništa ne znamo.
Zvao sam AT&T i razgovarao s mnogima.
Prebacivali bi me drugima,
ja bih rekao isto, prebacili bi me nekomu drugomu.
Napokon, nakon…
vjerojatno sat i pol na telefonu,
dobio sam neku gospođu
i nikad neću zaboraviti što je rekla.
„Znate,
mislim da su ovo brojevi jedne od naših prepaid kartica.”
Mislim: „To.”
Ništa nisam znao o pozivnim karticama. Nisam imao posla s njima.
Nitko još nije znao ništa o tome.
To je bio idući korak. Doznati kako naći prepaid karticu.
Znali smo da pozivatelj nije odavde,
tako da razumijem zašto je kupio prepaid kartice.
Ako se sjećate, tada su se
takve kartice svakodnevno rabile.
Bile su jednostavne i jeftine.
Ti pozivi trajali su po 90 minuta.
Dakle, to su bili skupi pozivi.
Nazvao sam AT&T.
„Na čekanju ste.
Sljedeći agent javit će vam se za 30 minuta.”
Sjediš ondje i čekaš. Slušaš onu užasnu glazbu.
Zatim se netko javio.
Rekla je: „Ovdje Michelle iz AT&T-ja,
kako mogu pomoći?”
Rekao sam da moram doznati izvorni broj pozivatelja
za ove lažne brojeve.
Rekla je: „Ne može im se ući u trag.”
A ja: „To nema smisla.
Kažete da uopće ne možete ući u trag tim prepaid karticama?”
Ona će: „Ne, ne možemo.”
Više ne znam što reći. Ne znam što učiniti.
Moglo bi se reći da progonim glas preko telefona,
ali zapravo sam progonio samo telefonski broj.
Nikad nisam čuo glas.
Ne bih ga znao prepoznati da ga negdje čujem.
Stalno slijepe ulice i frustracije,
no nisam mario za to.
Koliko sati moram raditi, koga nazvati.
Nisam znao za što je taj tip sposoban.
Samo sam znao da je loš.
Mora u zatvor čim prije.
U to sam vrijeme samo telefonirao.
Nazivao sam druge agencije, AT&T.
Češće sam razgovarao s Michelle iz AT&T-ja nego sa suprugom.
Jedno vrijeme stalno smo razgovarali.
Stalno sam postavljao pitanja.
„Kažete da se te kartice ne mogu pratiti?”
Rekao sam: „Pregledao sam ih. Imaju različite brojeve.
Što ti brojevi znače?” „Ne znam.”
„Zašto imaju bar kod?" „Ne znam.”
Rekoh: „Neću odustati dok ne dobijem odgovor.”
Zatim me uzbuđeno nazvala.
Rekla je: „Imam odgovore.
Ne želimo da javnost dozna, ali nakon 11. rujna
prepaid karticama može se ući u trag.”
Uzbuđen sam. Rekao sam: „Hajde.”
Ona kaže: „Vic, pravi izvorni brojevi
dolaze iz Panama Cityja.”
Bingo. Imamo lokaciju.
Napokon sam doznao da je poziv došao iz Panama Cityja na Floridi
i mislim: „To je mjesto kamo odlaziš uživati na plaži.”
Šokiralo me da se takvi zločini ondje događaju.
Nisam znao što misliti,
ali znao sam da sam se dokopao bitne informacije.
Sad sam znao da su to prave lokacije, a ne lažne.
No problem je što su to govornice.
Kakvu korist imam od njih? U njima nitko ne živi,
mnogi se koriste njima.
Znao sam kad je poziv upućen. Znao sam iz koje govornice.
Znao sam točno gdje je, u kojem trenutku…
To je sve. Nemamo više ništa, ne znamo ništa drugo.
Opet sam na početku.
POLICIJSKA POSTAJA PANAMA CITY, FLORIDA
Razgovarao sam s detektivima iz Panama Cityja.
Rekli su da su primili mnogo poziva
o lažnom pozivatelju s tog područja
koji glumi policajca i tjera ljude da se skidaju.
Rekao sam: „Što?
Mislio sam da je to samo kod nas.” Iznenadilo me.
Tad sam shvatio da je to izveo toliko puta
da je točno znao što treba govoriti.
Vjerojatno nije uspio svaki put.
Puno su puta spustili slušalicu,
ali došao bi do ovdje, zatim bi prekinuli poziv.
Sljedeći put došao bi još malo dalje.
Neki bi odmah prekinuli,
ali naučio je igrati ulogu.
Naučio je igrati igru.
To je ono bolesno u svemu.
Postajao je sve bolji. A zatim,
to je postala… droga.
Morao je se dočepati.
Zaista nisam vjerovao da je riječ o policajcu.
Možda netko tko to želi biti. Traži moć, želi biti autoritet.
Tada se možda osjećao nepobjedivim.
U Massachusettsu je prevario četvero.
To je stopostotni uspjeh.
BLACKFOOT - 3 KM
Vjerojatno smo sve mislile da se dogodilo samo nama
i osjećale smo se glupo zbog toga.
Ali zbog činjenice da se to dogodilo tolikim ženama
osjećam se manje glupo i naivno.
Ali čak kad si i to priznate, jednostavno…
Posve je poražavajuće jer mislim
da je to prilično hrabro kršenje zakona.
Mislim da ga treba uhvatiti
i da mora platiti za svoja djela.
Uništio je njihove živote i živote njihovih obitelji.
Nitko u Americi nije sa sigurnošću mogao reći
da su njegova kći ili sin sigurni od tog tipa.
Morali smo pronaći tog pozivatelja
kako ne bi bilo više žrtava.
Ponekad je teško zaspati razmišljajući o tome.
Morao sam znati da je iza rešetaka
i da neće biti još žrtava.
S istragom sam stajao u mjestu
jer smo došli do točke
u kojoj smo otkrili lokaciju poziva, no to je bilo sve.
Nismo imali kamo.
Ali ne odustajem
jer sad postaje zbilja bitno.
Prerasta u temeljitu, pravu policijsku istragu.
Težak posao, ali ne smeta mi.
Idući mi je korak otkriti
gdje je kupljena pozivna kartica.
Kad sam napokon došao do informacije,
otkrilo se da su kupljene 19. veljače u Walmartu
u Panama Cityju.
Nadam se da je to prilika koju čekamo.
To je velika tvrtka. One imaju videonadzor.
Da ih je kupio u lokalnoj trgovini, ona možda ne bi imala kamere.
Nazvao sam Walmart i pitao za videosnimku.
Znam da je kupljena tog datuma u toliko sati.
Oni stalno govore: „Ne znam, razgovarajte s nekim drugim.”
Idemo od jednog do drugog dok napokon nisam našao tipa.
Kaže: „Da, mogu vam to dati.”
Napokon sam dobio videokasetu,
postavio u uredu TV i videorekorder i pustio je.
Čim sam je stavio, shvatio sam
da nije ono što sam očekivao.
Bila je to vrpca koja se neprekidno koristila,
vjerojatno šest mjeseci, kvaliteta je bila užasna.
Sedam ili osam lokacija po trgovini.
Odjel s nakitom, pa ulaz.
Zatim bi se vratila, pa ukrug.
Ovo, ono, zatim opet ulaz.
Nema snimke blagajni.
Ako nastavim to gledati, neću moći raditi.
Završit ću u ludnici jer je suludo.
Koliko god usporimo video
i maknemo ostale kamere,
i dalje je to tisuću ljudi u sat vremena,
a to je uz pretpostavku da je došao u trgovinu
i otišao iz nje nedugo prije kupovine
i odmah nakon nje.
Ne mogu ništa otkriti s te vrpce.
Nemoguće je.
Ne znam više kamo dalje.
Prošla su četiri mjeseca.
Četiri mjeseca napornog rada!
Opet sam u slijepoj ulici.
Zatim me nazvao Buddy Stump iz policijske postaje Mount Washington.
Napokon sam jednog dana, ujutro, nazvao Vica Flahertyja.
Javio sam se. Primijetio sam da nije iz Bostona.
Ja sam tip koji se koristi prokušanim metodama.
Znao sam da je moj poziv došao iz Panama Cityja.
Detektiv odande rekao mi je da postoji slučaj u Massachusettsu
nalik našemu.
Trebao sam nazvati detektiva Vica Flahertyja.
Govori mi što zna.
Očito je iz zbilja male postaje…
Mi smo mala postaja, ali on je iz zbilja male.
Iznenadio se što je još netko dospio daleko koliko i on.
Jako je uzbuđen zbog toga.
Skakao sam. Bio sam lud od sreće.
Više nisam bio usamljeni osvetnik.
Još je netko žarko želio naći tog tipa kao i ja.
Bio sam uzbuđen čuti se s Buddyjem
jer to je posve nov slučaj.
Sad imamo svježe informacije i…
„Čuo sam da mi možeš pomoći
ući u trag ovoj pozivnoj kartici.”
Rekao sam: „Pošalji mi podatke i javit ću ti se brže
jer mogu doznati gdje je kartica kupljena.”
Više nisam razmišljao:
„Ne možemo riješiti ovaj slučaj”, već „Da, možemo ga riješiti.”
Nazvao sam svoju omiljenu gospođu u AT&T-ju
i rekao: „Pogodite što? Još jedan incident.
Još užasniji i, bez sumnje, riječ je o istoj osobi.”
AT&T govori da je kartica korištena u prijevari u Mount Washingtonu
kupljena u drugoj Walmartovoj trgovini.
Nazvao sam Walmart. Pitao sam: „Imate li videosnimku blagajne?”
Rekli su: „Imamo.”
„Šalite se?” „Ne, imamo je.”
„U redu. Dajte snimke.”
Poslije nekoliko dana dobio sam kasete.
PUSTI
Pustio sam snimku…
Znao sam da je kupljena u 15.02,
pa sam je premotao unaprijed.
Zatim je sumnjivac ušetao na snimku.
Vidim kako stavlja stvari na pult.
Bijelac, između 30 i 40 godina,
visok oko 180 cm, crna kosa.
Na vrpci možete vidjeti nešto plosnato,
poput telefonske kartice.
Pogledao sam ga i rekao: „Bože.”
Bila je to zbilja dobra snimka.
Pomislio sam: „Sveca mu. Sad ga imamo.”
Imamo snimku osumnjičenog.
Kupio je telefonsku karticu
koja se rabila u prevari u Mount Washingtonu. Nema sumnje u to.
Ondje je, na TV-u.
Ovo je napredak.
Nazvao sam Buddyja i rekao: „Imamo njegovu fotku.”
Bio sam uzbuđen.
Tri stotine milijuna ljudi,
a našao sam tipa u Walmartu.
Bio sam spreman za akciju. Spreman za polazak.
No problem je bio što su to snimke odozgo.
Nema dobre snimke njegovog lica.
Kako ćemo identificirati tipa?
Moramo imati najbolji pogled na njega.
Odlučili smo vratiti se mojoj snimci
jer prikazuje ulaz i izlaze.
Kamera je izravno uperena u njih.
Ako ga ondje vidimo, dobit ćemo sjajnu fotku.
Dakle, evo nas opet.
Ponovno smo u sobi od 13 kvadrata,
šest monitora, glavobolja,
ali znali smo koga tražimo. I odjednom,
bum.
Ušao je.
Isti tip.
Čim je ušao, rekao sam: „To je on.”
Samo tako. Znao sam.
Ušao je u jakni, noseći sunčane naočale,
i izgledao je kao da ide na posao
ili se vraća s njega, jako uredno.
Primijetio sam traku na bočnoj strani hlača.
„Koji kurac?”
Ta traka s bočne strane hlača,
to je policija.
On je murjak.
Prijevod titlova: Željka Ljubičić Berić