‏ועכשיו, תרמית שלא תיאמן,
‏שלדברי המשטרה קורבנות רבים נפלו ברשתה.
‏מטלפן שהעמיד פני שוטר היה משכנע מספיק
‏כדי לשכנע כמה מנהלים ‏להתעלל מינית בעובדים במסעדות מזון מהיר.
‏לולא הסכמתי לחיפוש הזה,
‏הייתי נאסרת, מפוטרת או שניהם.
‏שני שוטרים אומרים לי
‏שיש הקלטה של מה שקרה פה.
‏לא ראיתי דבר כזה לפני כן, ‏וגם לא ב-30 השנים שעברו.
‏אני בטלפון, והוא מתחיל ‏להסביר לי את התהליך.
‏"תוריד לה את החולצה."
‏הנה, מסירים פריט לבוש אחד, ‏ואז מסירים עוד פריט לבוש.
‏לא נראה לי שיש משהו שהוא לא נגע בו.
‏לבדוק אם יש סמים בחריצים שלה?
‏הוא רצה שהוא יתאר לו את השדיים שלי, ‏את איך שאיבר המין שלי נראה,
‏ואפילו את מידת החזייה שלי.
‏הייתי המום.
‏מי זה?
‏הפסיכולוגיה שהמטלפן השתמש בה הייתה מדהימה.
‏לא ידעתי למה הבחור הזה מסוגל.
‏אני יודע רק שהוא בחור רע.
‏המטלפן, כמובן, ביצע את הפשע המושלם,
‏משום שהוא אנונימי לחלוטין.
‏סניפי ברגר קינג וטאקו בל…
‏כל מסעדה שתוכלו לחשוב עליה ‏הייתה קורבן של המטלפן הזה.
‏יש לנו תוקף מיני שמסתובב חופשי,
‏והטלפון ממשיך לצלצל בכל יום.
‏- אל תעני לטלפון -
‏- מאונט וושינגטון ‏קנטקי -
‏החיים פה די טובים.
‏זה מקום טוב לגדל בו משפחה, ‏יש בתי ספר טובים.
‏אין הרבה פשע.
‏- באדי סטאמפ ‏בלש בדימוס -
‏בלילה שבו קיבלתי את שיחת הטלפון ‏בנוגע לתיק של מקדונלד'ס,
‏הייתי בבית ועסקתי בשלי.
‏זה היה סגן המפקד באותה תקופה, והוא אמר,
‏"באדי, מה אתה עושה?" אמרתי,
‏"אני יושב על הספה, רגוע, וצופה בטלוויזיה".
‏והוא אמר, "אני צריך שתבוא הנה.
‏"אני פה, במקדונלד'ס, ‏ואני לא יודע איך להסביר את זה.
‏"פשוט קרו פה דברים רעים,
‏"ואני זקוק לך."
‏זה קרה ב-9 באפריל, 2004.
‏קודמתי רק כשלושה שבועות מוקדם יותר.
‏אני מניח שאפשר לומר שהייתי בלש טירון.
‏נסעתי למקדונלד'ס,
‏באמת לא היה לי מושג מה קרה.
‏ניידות בכל מקום, אנשים באים והולכים…
‏נכנסתי למסעדה… ‏ומקדונלד'ס עדיין היה פתוח לעסקים.
‏הלכנו דרך אזור המטבח וסוף המסדרון.
‏זה היה פשוט מטורף.
‏אנשים רצו לכאן ולכאן ‏כמו תרנגולות חסרות ראש.
‏היה ברור שזו אווירה שבה כולם היו מוטרדים,
‏כאילו הם ראו משהו או עשו משהו
‏שהם לא יכלו להאמין שבאמת קרה.
‏ראיתי את הקורבן במשרד האחורי.
‏היא נראתה מוטרדת, עם ראש נפול.
‏היה מנהל שהיה מוטרד. ‏סגנית מנהל שהייתה מוטרדת.
‏כאילו התרחשה שם סופה.
‏וחשבתי, "לתוך מה לעזאזל הכניסו אותי?"
‏הם ניסו להסביר לי מה קרה,
‏אבל מה שהם אמרו לא היה ממש הגיוני.
‏וכל מה שהצלחתי להבין
‏היה שזה קשור לשיחת טלפון.
‏ואז, אחד השוטרים שם אמר לי,
‏"יש הקלטה של מה שקרה פה".
‏ואמרתי, "מה?"
‏הייתה שם מצלמה במעגל סגור, שהקליטה הכול.
‏אמרתי, "בסדר, תעצור פה.
‏"מספיק לדבר על זה. כבר טחנו את הנושא הזה.
‏"עכשיו, בוא נראה מה בדיוק קרה".
‏התחלתי לצפות בווידאו. לא היה שמע.
‏אז יכולת להסתמך רק על מה שראית, ‏כמו בסרט אילם.
‏דונה סאמרס, שהייתה סגנית המנהל,
‏היא מדברת עם מישהו בטלפון.
‏באותו יום,
‏מישהו התקשר למסעדה.
‏וסגנית המנהל במסעדה,
‏דונה סאמרס, בת 51, עונה לשיחה.
‏- קוני לאונרד ‏קריינית חדשות -
‏ועל הקו היה אדון שאמר שהוא שוטר.
‏הוא עובד במשטרת מאונט וושינגטון,
‏שממוקמת במרחק של רק כקילומטר וחצי מהמסעדה.
‏ושהוא מדבר בקו השני עם מנהל
‏הסניף של מקדונלד'ס
‏ועם נציג ההנהלה.
‏ויש לו עניינים רציניים מאוד לדבר עליהם.
‏אחת מהעובדות שלה הואשמה
‏בגנבת ארנק מלקוח שהיה שם.
‏הוא מתאר אותה כקטנה, ברונטית,
‏ודונה סאמרס אומרת, ‏"כן, יש אצלנו עובדת כזו.
‏"אני יודעת בדיוק מי זו".
‏כשצפיתי בסרטון,
‏ראיתי אישה צעירה נכנסת לחדר.
‏אפשר היה לראות שהן מדברות זו עם זו.
‏לואיז אוגבורן, בת 18,
‏עבדה במקדונלד'ס
‏משום שאימה איבדה את עבודתה ‏זמן קצר קודם לכן,
‏היו לה בעיות בריאותיות,
‏והיא רצתה לעזור למשפחה שלה ‏להרוויח קצת כסף.
‏ובאותו יום, הם היו עסוקים מאוד
‏והיא הציעה להישאר ‏ולעזור עם עומס ארוחת הערב.
‏בנקודה ההיא, דונה סאמרס ‏לוקחת את לואיז אוגבורן למשרד האחורי.
‏היא אמרה לי…
‏- לואיז אוגבורן ‏2007 -
‏שהאשימו אותי בגנבת כסף מארנק של לקוח.
‏אני פשוט זוכרת שהייתי מבולבלת.
‏הייתי כל כך מוטרדת
‏שמישהו האשים אותי בדבר נורא כל כך.
‏האיש בטלפון, השוטר,
‏אומר אז לגב' סאמרס, ‏"עכשיו, זה מה שאנחנו יכולים לעשות.
‏"נוכל לעצור אותה במסעדה,
‏"או, אם את מוכנה לעזור לנו,
‏"נצטרך שתעשי עליה חיפוש בעירום ‏כדי לראות אם הכסף עליה".
‏היא ביקשה ממני לרוקן את הכיסים שלי
‏ופשוט התחלתי להוציא דברים,
‏לשים אותם על השולחן…
‏והוצאתי והפכתי את הכיסים שלי.
‏ואז,
‏עוזר מנהל נוסף נכנס לחדר,
‏ויש לו שקית אשפה, והוא מכסה בה את הדלת…
‏- מנהל -
‏כדי שלא יוכלו להסתכל פנימה מהמסדרון
‏ולראות מה קורה בתוך המשרד.
‏חשבתי שזה מוזר,
‏אבל אולי הם ניסו ‏לגרום לקורבן להרגיש קצת יותר בנוח
‏עם מה שעמד לקרות.
‏קשה לדמיין מה דונה סאמרס חושבת.
‏רוב האנשים אומרים שהם בחיים לא היו מאמינים
‏שמישהו בטלפון מבקש מהם לערוך חיפוש בעירום.
‏אבל המטלפן הזה נשמע לגיטימי מאוד.
‏הוא רגוע מאוד,
‏הוא נותן את הפקודות באופן סמכותי מאוד,
‏ודונה סאמרס מצייתת ‏לכל אותן פקודות של השוטר.
‏אפילו לואיז מצייתת,
‏למרות שהיא ממש לא רוצה.
‏היא מוחה שוב ושוב, ‏ואומרת שהיא לא עשתה את זה.
‏היא ודאי חושבת, "הם יבינו שזו לא אני
‏"ואני פשוט אציית עכשיו,
‏"בתקווה שהם ישחררו אותי מהסיטואציה הזו".
‏אבל זו הנקודה ‏שבה הדברים הפכו למוזרים יותר.
‏פתאום, הנה, מסירים פריט לבוש אחד,
‏ואז מסירים עוד פריט לבוש.
‏ואני חושב, "וואו.
‏"מה לעזאזל קורה פה?"
‏הייתי המום.
‏ומהר מאוד,
‏הקורבן לובשת רק תחתונים וחזייה.
‏ופתאום,
‏גם אותם מסירים.
‏היא פשוט עומדת שם, עירומה.
‏אין עליה אפילו פריט לבוש אחד, ואני חושב,
‏"אנחנו במשרד של מקדונלד'ס עם אישה עירומה?
‏"מה עומד לקרות עכשיו?"
‏ודאי כבר היינו בטלפון שעה.
‏אני פשוט עמדתי שם בפה פעור.
‏לא יכולתי להאמין למראה עיניי.
‏אחרי שהם מפשיטים אותה,
‏הם נותנים לה סינר, ‏והיא מנסה להסתיר את עצמה
‏כמיטב יכולתה.
‏הייתי עירומה לגמרי. התביישתי.
‏ואז, הם שמים את כל החפצים שלה בשקית
‏ומוציאים אותם מהחדר.
‏השוטר על הקו מבקש ממנה
‏לקחת את כל הבגדים של לואיז,
‏לקחת את מפתחות המכונית שלה,
‏ולקחת אותם למכונית ולשים אותם בתוכה.
‏אז הנה לואיז אוגבורן,
‏יושבת שם, עירומה, עם סינר קטן מעליה,
‏ומבינה שגם אם היא רוצה ‏להיחלץ מהסיטואציה הזו,
‏יש מסעדה מלאה בלקוחות
‏שהיא תצטרך לרוץ על פניהם, עירומה.
‏ואז, מה היא תעשה?
‏אז היא תקועה שם מאחור.
‏לא ידעתי מה היה מאחורי הדלת.
‏לא ידעתי אם מישהו חיכה לי
‏ולא רציתי לרוץ החוצה עירומה, ‏ופשוט ממש פחדתי.
‏איזו ברירה הייתה ללואיז באותה נקודה,
‏מלבד לציית?
‏הבחורה הצעירה הזו לא עוברת חיפוש בעירום.
‏היא מוחזקת בשבי במקום העבודה שלה.
‏היא מוטרדת. אפשר לראות בהבעת הפנים שלה
‏שהסיטואציה שהיא נמצאת בה גרמה לה לטראומה.
‏אני רק יכולה לתאר לעצמי, ‏בת 18, מה עובר לך בראש.
‏זו מישהי שתמיד נשמעה להוראות,
‏כנראה כל חייה.
‏החיים שלה היו מלאי סדר.
‏הליכה לכנסייה, לצופים, לבית הספר.
‏גדלתי במשפחה צבאית טיפוסית, מלאת משמעת.
‏לימדו אותי שכשאבא שלי או אימא שלי ‏אומרים לי לעשות משהו,
‏אני בהחלט עושה אותו.
‏אם כל מבוגר אחר אמר לי לעשות משהו,
‏בהחלט עשיתי את זה, בלי להתווכח.
‏ואז,
‏איש אחד… נכנס למשרד, ו…
‏הוא בגיל העמידה.
‏הוא לא לבוש במדי עובד, בסינר או במשהו כזה.
‏אני חושב, "זה לא עובד של מקדונלד'ס.
‏"מה הוא עושה במשרד הראשי של מקדונלד'ס?"
‏אנחנו גם לא ידענו איזה מין טיפוס הוא.
‏יכול להיות שהוא משתף פעולה עם המטלפן?
‏כל העניין הזה נמשך שעות,
‏ודונה סאמרס…
‏היא מנסה לנהל מסעדה עמוסה באותו זמן ביום.
‏אבל בכל פעם שהיא מתחילה לתהות ‏למה זה לוקח כל כך הרבה זמן,
‏נראה שיש לו תשובה.
‏"אנחנו בדרך. פשוט יש לנו ‏חוסר בעובדים היום. חכי בסבלנות."
‏אז לסאמרס, זו נשמעת כתשובה לגיטימית.
‏למרות זאת, היא צריכה לחזור לעבוד.
‏והשוטר אומר, "טוב, תראי.
‏"יש בחייך גבר שאת סומכת עליו?
‏"יש לך בעל או חבר?
‏"מישהו שאולי תוכלי להביא ‏כדי שישמור עליה עד שנגיע לשם?"
‏אז דונה סאמרס אומרת, ‏"האמת שכן. יש לי ארוס. וולטר.
‏"הוא יכול לבוא."
‏אני חושב,
‏"איזה חלק של 'הדבר הנכון לעשות'
‏"חשבת שזה?"
‏המנהלת יוצאת, והוא מרים את הטלפון.
‏ועכשיו, וולטר ניקס מקשיב למטלפן
‏וממלא אחר ההוראות שלו.
‏הוא אומר ללואיז, "בסדר, ‏הוא רוצה שתורידי את הסינר".
‏אז השוטר אומר,
‏"היא יכולה לקפוץ?
‏"אולי היא יכולה לרוץ במקום.
‏"היא צריכה להתנער. ‏אנחנו צריכים לבדוק אם משהו נופל.
‏"אי אפשר לדעת איפה היא החביאה דברים".
‏עכשיו, היא נמצאת בחדר כמעט שעתיים.
‏אני מסתכל על הפעולות האלה מתרחשות.
‏קפיצה בעירום. ריצה במקום.
‏עמידה על הכיסא.
‏זה פשוט המשיך והמשיך.
‏בינתיים, לפעמים
‏דונה סאמרס נכנסת שוב למשרד.
‏ובכל פעם שהיא חוזרת, ‏רואים את לואיז אוגבורן
‏מכסה את עצמה בסינר ההוא.
‏היא לא חושבת שמשהו אחר מתרחש.
‏היא חושבת שהוא פשוט יושב שם, מקשיב לשוטר
‏ושומר עליה עד שהמשטרה תגיע.
‏לואיז ודאי נהיית מותשת מבחינה מנטלית,
‏והיא לא מקבלת עזרה מדונה סאמרס.
‏בנקודה מסוימת,
‏אפשר לראות את דונה סאמרס נכנסת שוב לחדר.
‏ולואיז אוגבורן לא מכוסה בסינר.
‏וולטר ניק ממש לידה.
‏אם היא ראתה את זה או לא…
‏אולי היא נכנסה לחדר מהר מאוד ‏ולא ראתה את זה.
‏עדיין, לא נעשה שום דבר.
‏אז בנקודה הזו, לואיז ודאי חושבת,
‏"אני לגמרי לבדי פה.
‏"אף אחד לא יעזור לי".
‏פשוט עשיתי מה שהייתי ‏צריכה לעשות כדי לשרוד.
‏המטלפן אמר לי לומר, ‏"כן, אדוני. לא, אדוני".
‏אם לא עשיתי כך, הייתי נענשת.
‏והייתי מבועתת. לא ידעתי ‏אם זה היום האחרון שלי בחיים.
‏לא ידעתי אם אשרוד.
‏ככל שידעתי,
‏וולטר ניקס היה חבר מכובד בקהילה. ‏הולך לכנסייה, איש משפחה.
‏הוא אימן בליגת הבייסבול הצעירה, ‏תמיד היה בחברת ילדים.
‏אנשים בטחו בו,
‏ודונה עמדה להתחתן איתו.
‏אבל מתברר שהוא היה ‏רחוק כל כך מהנסיבות שהוא היה רגיל אליהן,
‏עם הבחור ההוא שדיבר איתו בטלפון,
‏שכל צלם מוסר שהיה בו…
‏הוא פשוט איבד אותו.
‏והמצב הלך והחמיר ככל שהסרטון המשיך.
‏הוא אפילו החזיק את הבחורה בחיקו, ‏שכובה על הבטן,
‏והוא… הוא הכה בישבן העירום שלה.
‏ואני מתכוון, עד לנקודה ש… ‏אפשר היה לראות את הסימנים האדומים.
‏ו…
‏המכות המשיכו לסירוגין במשך 20 דקות בערך.
‏לואיז אוגבורן מושפלת, מפוחדת.
‏היא ודאי חוששת לחייה בנקודה הזו.
‏בכיתי כל הזמן.
‏הוא כבר הכה אותי, ו…
‏אי אפשר היה לדעת מה הוא היה עושה
‏אם הייתי עומדת על שלי ומנסה להשיג עזרה.
‏כשהסרטון נמשך,
‏הוא הגיע לשעה אפלה.
‏אז וולטר ניקס מקבל הוראה
‏להושיב את לואיז אוגבורן בחיקו.
‏"נוכל לבדוק את הבל פיה.
‏"אולי תוכל לגלות ‏אם יש סמים או אלכוהול בהבל פיה."
‏והשוטר אומר לו ‏לגרום ללואיז אוגבורן לנשק אותו.
‏בשעה הבאה, השוטר משכנע אותו ‏לעשות את כל הדברים האלה.
‏ואם לא היה די בכך,
‏השוטר אומר לוולטר ניקס,
‏"אני צריך שהיא תבצע אקט מיני".
‏והוא הורה לה לעשות את זה.
‏וולטר ניקס באמת ‏גרם לקורבן לבצע בו מין אורלי.
‏אף אחד לא מבין איך זה קרה.
‏אבל זה קרה.
‏הייתי קהת חושים.
‏אני לא זוכרת שהרגשתי שום דבר.
‏פשוט מחקתי את המחשבה שלי.
‏פשוט הגעתי למצב ‏שבו לא ממש הייתי שם מבחינה מנטלית.
‏היה קשה מאוד לצפות בזה, ו…
‏לא יכולתי להאמין למראה עיניי.
‏ו… די התעצבנתי.
‏התעצבנתי,
‏משום שלא הבנתי ‏איך דברים כאלה יכולים לקרות למישהו.
‏אם אי אפשר ‏להרגיש בטוחים כשעובדים במקדונלד'ס,
‏אנחנו חיים בעולם עצוב מאוד.
‏אישה צעירה הותקפה מינית, הותקפה פיזית…
‏ואני חושב, "מה לעזאזל אני אעשה?"
‏אז וולטר ניקס ודאי חושב לעצמו,
‏"מה עשיתי עכשיו?"
‏הוא מבין שהוא עשה משהו שגוי.
‏הוא ידע שהוא עשה משהו שגוי, ‏משום שהוא הסתלק.
‏בנקודה הזו, ראיתי מספיק בשביל לדעת ‏שבוצעה פה עבירה.
‏הוריתי לאחד השוטרים לנסוע לכתובת שלו
‏ולהביא אותו לתחנת המשטרה.
‏הוא היה אשם באותה מידה כמו המטלפן.
‏הוא כנראה היה אשם יותר.
‏לא עושים משהו ‏רק משום שמישהו אומר לך לעשות אותו.
‏אז בנקודה הזו,
‏דונה סאמרס חושבת, "מה אני אעשה?"
‏וכאן נכנס אדון מבוגר,
‏הוא היה שרת שאינו במשמרת.
‏הוא לוקח את הטלפון.
‏והוא שומע כמה מילים, ואומר,
‏"זה… אין מצב. זה לא קורה. זה לא בסדר".
‏היה לו מספיק שכל ישר להבין, "רגע.
‏"זה באמת שוטר?"
‏הוא אומר לדונה סאמרס שזו לא שיחה לגיטימית.
‏והיא מתחילה להבין,
‏"רגע. כל זה לא אמיתי?"
‏והכול נפסק.
‏כל העניין הזה הוא תרמית.
‏ובאותו רגע, הם מבינים שרימו אותם.
‏במוח שלי, אני חושב, "מי המטלפן הזה?
‏"אין ספק שהוא לא שוטר".
‏המחשבה היחידה שלי הייתה,
‏"איך לעזאזל בחור יכול ליהנות ‏מעשיית דבר כזה דרך הטלפון, אבל…"
‏ברור שהוא קיבל סיפוק רק משמיעת מה שקרה.
‏נראה לי שהוא גם נהנה מהידיעה שיש לו הכוח
‏להיכנס לראשיהם של האנשים האלה
‏ולגרום להם להישמע להוראות שלו.
‏בזמן שכל מיני מחשבות רצות לי במוח,
‏ידעתי שהיינו צריכים לגבות הודעה מהקורבן.
‏ואז התיישבתי
‏מולה,
‏ו…
‏הסתכלתי לה בעיניים…
‏הבנתי שאני מכיר אותה.
‏כן. היא הייתה השכנה שלי.
‏ואמרתי, "לואיז?"
‏היא אמרה, "כן, באדי, זו אני".
‏ו…
‏לעזאזל, אבא שלה היה חבר שלי.
‏גדלנו ביחד.
‏ו…
‏זה הלם בי.
‏ו…
‏המקרה הפך לאישי מאוד.
‏זה החדיר בי עוד מוטיבציה…
‏הגביר את הנחישות שלי…
‏למצוא את מי שעשה את זה
‏ולהכניס את התחת שלו לבית הסוהר.
‏כשקיבלתי את המשרה, 3 שבועות לפני כן,
‏לא חשבתי שאעבוד על תיק כזה אי פעם.
‏היינו צריכים לגלות מאיפה הגיעה השיחה
‏לפני שנוכל להבין איך לפענח את המקרה.
‏נראה היה,
‏בהתבסס על ההודעות ועל מה שסיפרו לי,
‏שהמטלפן ידע
‏מה באמת קרה בתוך המשרד ההוא.
‏האינסטינקט שלי אמר לי שהבחור היה קרוב.
‏אחרי שגבינו הודעות באותו לילה,
‏נסעתי בחזרה למגרש החניה פה.
‏- מקדונלד'ס -
‏באותה תקופה, טלפונים סלולריים ‏רק התחילו להיכנס לשוק.
‏טלפונים ציבוריים שימשו בכל יום
‏את הציבור הרחב.
‏ידעתי שהיו כמה טלפונים ציבוריים ‏בקיר החיצוני של חנות ווין-דיקסי.
‏הרגשתי שפה היה הטלפון הציבורי.
‏ושהטלפון היה בזווית ‏שממנה ניתן היה לראות את מקדונלד'ס.
‏הרגשתי שזו הסיבה היחידה ‏שמישהו היה רוצה לעשות את זה.
‏משום שהוא היה רוצה להסתכל על מקדונלד'ס
‏ולצפות במשטרה מגיעה
‏ולראות באיזו מידה הצליח התעלול שלו.
‏חשבתי שזה עשוי להיות עובד ממורמר.
‏זה גם היה עשוי להיות מישהו שהכיר את לואיז,
‏האם הוא עשה לה תעלול בשביל הכיף
‏או שהיה לו משהו נגדה, לא ידעתי. ‏אבל זו הייתה אפשרות.
‏המוח שלך פשוט רץ למאה כיוונים שונים
‏בניסיון להבין לאן ללכת.
‏במשמרת הבאה שלי,
‏עברתי על ההודעות
‏כדי לאסוף עוד מידע ‏שעשוי היה לעזור לי לפענח את המקרה.
‏כבר מההתחלה, ‏הרגשתי שהתיק הזה הוא מחט בערימת שחת.
‏ואז…
‏פתאום, ישבתי שם, וחשבתי,
‏"אעשה חיפוש באינטרנט".
‏הקלדתי "מקדונלד'ס חיפוש בעירום".
‏ו… בום!
‏היה המון מידע
‏ממסעדות וחנויות אחרות ‏שבהן זה קרה, ברחבי הארץ.
‏בכל מקרה, זו הייתה ‏כמעט אותה שיטת פעולה בדיוק.
‏בחלק מהמקרים אפילו השתמשו באותו שם לשוטר,
‏הבלש סקוט.
‏היה מקדונלד'ס בהיינסוויל, ג'ורג'יה,
‏שבו שרת מבוגר
‏ביצע חיפוש בחללי הגוף של עובדת.
‏ובטאקו בל בפיניקס, אריזונה,
‏המנהל בחר בלקוחה שהתאימה לתיאור בטלפון
‏וביצע עליה חיפוש.
‏ב-1995, זה היה במקדונלד'ס ‏בראלי, צפון קרוליינה.
‏ב-1998, זה היה באוק ברוק, אילינוי, ו…
‏אז הוא פשוט קפץ ממקום למקום ו…
‏מילווקי, ויסקונסין.
‏סניפי טאקו בל וברגר קינג והארדיס ואפלביס,
‏וכל מסעדה שתוכלו לחשוב עליה, ‏הייתה קורבן של המטלפן הזה.
‏הבנתי שיש לי מידע על 73 מקרים ב-32 מדינות.
‏השיחה הראשונה שהצלחנו למצוא
‏הייתה ב-1994.
‏והנה אני, ב-2004.
‏וחשבתי…
‏"לעזאזל.
‏"זה לא יהיה הטלפון הציבורי בווין-דיקסי."
‏ידעתי שכל העיניים נשואות אליי.
‏זה עמד להיות רגע מכריע בקריירה שלי.
‏…תרמית מסוכנת, כמעט שלא תיאמן, ‏חזרה על עצמה ברחבי הארץ פעמים רבות.
‏ועכשיו, תרמית שלא תיאמן, ‏שלדברי המשטרה, קורבנות רבים נפלו ברשתה.
‏אנחנו יודעים שזה קרה ב-70 מיקומים שונים
‏בכל רחבי הארץ, כפי שניתן לראות.
‏זו חקירה ארצית גדולה.
‏אותה תרמית התרחשה ‏ב-69 בתי עסק נוספים, ב-32 מדינות,
‏במהלך עשר שנים.
‏הבלש סטאמפ הוא גיבור בעיני הבחורה הצעירה,
‏משום שהוא מצא מאות שיחות טלפון.
‏אמרו ש… יש לי כישרון ‏להיכנס למוחותיהם של אנשים.
‏לא הבנתי את זה בהתחלה, אבל נתנו לי תיק ש…
‏התברר כמפלצת,
‏ואף אחד לא יפענח אותו מלבדי.
‏פחדנו ש…
‏כל הזמן, בכל שבוע, עוד אנשים ייפגעו.
‏ידענו שמדובר בבחור רע
‏שחושב שהוא יכול לעשות כל מה שבא לו.
‏משום שהוא עשה את זה במשך עשר שנים,
‏והוא חשב שאי אפשר לתפוס אותו ‏ושהוא ימשיך עוד ועוד.
‏אני מודאג מאוד
‏שיש לנו תוקף מיני שמסתובב חופשי.
‏המחשבה שלי היא, מה יקרה הלילה?
‏איזה בית עסק יקבל טלפון? ‏איזה קורבן צעיר יעבור התעללות?
‏מישהו היה מוכרח לעצור את המפלצת הזו.
‏ידעתי שבשביל לתפוס את הבחור הזה,
‏אצטרך להבין את שיטת הפעולה הייחודית שלו.
‏ובשביל לעשות את זה,
‏הייתי צריך להבין טוב יותר ‏את המקרים הקודמים שלו.
‏- בלאקפוט ‏איידהו -
‏הקהילה בבלאקפוט נחמדה ומאוחדת.
‏זו עיירה חוואית קטנה…
‏שמרנית ודי דתייה.
‏- אליזבת' ‏תרמית טלפונית מס' 26 -
‏תמיד הרגשתי בטוחה.
‏המטלפן שם לו למטרה קהל מסוג מסוים.
‏הוא פגע בעיירות קטנות…
‏שבהן אנשים נטו יותר ‏להאמין לדמויות סמכותיות.
‏במיוחד אם מישהו אומר שהוא שוטר.
‏חונכתי לכבד את סמכות האנשים האחראיים עליי.
‏מורים, אנשים בכנסייה, אנשים מבוגרים ממני.
‏האיש הזה היה חכם מספיק כדי לדעת
‏שבערים קטנות יותר הוא עשוי למצוא
‏אנשים צעירים נתונים להשפעה ‏שעובדים במסעדות המזון המהיר שלהם
‏ושממש זקוקים למקומות העבודה שלהם.
‏הייתי בת 16 כשהתחלתי לעבוד שם.
‏התלהבתי כשקיבלתי את המשרה.
‏משום שעמדתי להרוויח כסף משלי.
‏הייתי עובדת נאמנה, ‏צייתנית, שתמיד הקדימה לעבודה.
‏- פיצה -
‏זה היה ה-16 בדצמבר, 1999.
‏סתם ליל אמצע שבוע קריר של דצמבר.
‏פתאום, קראו בשמי ‏וביקשו שאגיע למשרד האחורי.
‏המנהל אמר לי שהוא דיבר בטלפון
‏עם מישהו בשם השוטר דיוויס, ממשטרת בלאקפוט.
‏משום שאישה שביקרה בבית העסק ‏מוקדם יותר באותו ערב,
‏הארנק שלה נגנב
‏והיה בו שטר של 50 דולר.
‏והיא יודעת שאחד מהמלצרים
‏גנב אותו.
‏חמישים דולר הם הרבה כסף
‏כשמרוויחים 2.8 דולר לשעה פלוס טיפים.
‏אבל לא היה עולה בכלל במחשבתי ‏לגעת בחפצים האישיים של לקוח.
‏ואז הם אמרו ש…
‏היא חושבת שהארנק שלה נמצא
‏אצל מלצרית,
‏בלונדינית, בגובה קצת יותר ממטר וחצי.
‏מה שהמטלפן עושה בטלפון
‏הוא נתינת תיאור בסיסי מאוד,
‏והוא יודע שתהיה עובדת צעירה
‏שתתאים לתיאור של בחורה קטנה וביישנית.
‏מחיתי ואמרתי שהגובה שלי אינו מטר וחמישים.
‏אני לא בלונדינית. זו לא הייתי אני.
‏הייתי נחושה. לא אני.
‏לא משנה מה אמרתי,
‏לשוטר הייתה תשובה אמינה, ‏סבירה והגיונית לכל דבר.
‏השוטר רצה שהבגדים יוסרו בזה אחר זה.
‏וזה התחיל בחליצת נעליים.
‏ואז, הורידו את המכנסיים שלי.
‏ואז את חולצת העובד שלי.
‏אז זו פשוט הייתה התקדמות של פריט אחר פריט.
‏עם המון דיבורים ביניהם.
‏היה נראה שהמטלפן אוהב את הקצב האיטי הזה.
‏מתחיל במשהו קל,
‏לראות אם האנשים יבלעו את הפיתיון.
‏ואז זה גדל עוד ועוד. זה מסלים.
‏וככל שזה ממשיך, אני הופכת להיסטרית יותר,
‏משום שפשוט התחננתי
‏ואמרתי שוב ושוב, "זה לא בסדר".
‏זה לא שינה. ‏נראה אפילו שזה הכעיס את השוטר עוד יותר.
‏הוא ביקש שהמנהל יתאר את הגוף שלי.
‏הוא רצה שהוא יתאר לו את השדיים שלי, ‏את איך שאיבר המין שלי נראה…
‏ואפילו את מידת החזייה שלי.
‏זה היה הרגע שבו חטפתי את הטלפון וצרחתי,
‏"איך, לכל הרוחות, ‏מידת החזייה שלי וכל הדברים האלה
‏"קשורים לשטר 50 הדולרים שנגנב לכאורה?"
‏למרות שהייתי מחוללת מאוד וחוויתי טראומה,
‏לא הרגשתי מספיק חזקה כדי פשוט לצאת משם.
‏ובערך באותו זמן,
‏עמית שלי לעבודה, דרק, נכנס.
‏והוא קלט שמשהו לא בסדר.
‏- דרק ‏עמית לעבודה של אליזבת' -
‏זו שנת 1999 בבלאקפוט, איידהו.
‏אין הרבה משרות פנויות באזור,
‏אז מצאתי עבודה בפיצרייה.
‏הייתי אז בן 22.
‏לרוב המלצרים אצלנו עוד לא מלאו 18.
‏נכנסתי דרך כניסת העובדים.
‏מיד שמתי לב שמשהו ממש לא בסדר,
‏ושאלתי את הטבחית מה קרה, ‏משום שלא ראיתי מלצרים.
‏היו שם רק הטבחית, ‏ערימת פיצות, אינסוף מקלות לחם,
‏משלוחים שחיכו להיכנס לאריזות.
‏היה תוהו ובוהו, ביחס לפיצרייה.
‏ואמרתי, "מה קורה פה?" ‏היא אמרה, "'קורה משהו במשרד".
‏כשפניתי וראיתי את המנהל,
‏הוא הרים אליי מבט.
‏אף פעם לא אשכח כמה הוא הזיע.
‏לא ראיתי שום דבר כזה מאז.
‏אני רואה
‏אישה צעירה עוברת חיפוש בעירום.
‏אמרתי,
‏"מה לעזאזל אתה עושה?"
‏והוא אמר, "יש שוטר בטלפון.
‏"ואני עורך חיפוש בעירום עבור המשטרה".
‏ותפסתי את השפופרת, ואמרתי, "מי זה?"
‏והבחור אמר…
‏"אני שוטר במשטרת בלאקפוט."
‏הוא נשמע רגוע ומיושב, ‏כאילו זה משהו שהוא עושה בכל יום.
‏ואמרתי, "אז אתה אמור לדעת טוב יותר מכולם
‏"שהמנהל הזה לא אמור ‏לערוך חיפוש בעירום על קטינים.
‏"בייחוד על קטינות".
‏אמרתי, "עלינו להביא לפה שוטרים אמיתיים".
‏והוא ניתק.
‏נדרש שמישהו מבחוץ ייכנס
‏וייבהל מספיק מהמידע
‏כדי לפעול ולעצור את הסיטואציה.
‏הייתי אסירת תודה על ההתערבות שלו.
‏הלוואי שהייתי מגיע מוקדם יותר.
‏עשיתי מה שהייתי אמור לעשות כשהגעתי לשם.
‏מכעיס אותי שמישהו מנצל אנשים בצורה כזו.
‏כשהבנתי שזו הייתה תרמית,
‏שזה סתם איש שמתחזה לשוטר אמיתי,
‏רתחתי מזעם.
‏ב-1999, הייתי אומר ‏שהמנהל מעורב בזה במאת האחוזים.
‏ו… אחרי שגיליתי
‏שזה קרה כל כך הרבה פעמים ‏בכל כך הרבה מדינות,
‏אני פשוט לא רואה סבירות ‏שהוא היה מעורב בזה.
‏מבינים? אני באמת חושב
‏שאף אחד במסעדות האלה לא היה מעורב.
‏אני חושב שבאמת ובתמים ניצלו אותם.
‏אז חזרתי הביתה, ‏אבל נשארתי ערה עד מאוחר, וכתבתי…
‏כתבתי את כל מה שקרה.
‏- הוא פשוט איים עליי ואמר לי ‏שאני עלולה להיות בצרות משפטיות רציניות -
‏- אז הוא גרם לי להסיר את המכנסיים שלי. -
‏- הרגשתי מחוללת נורא, ‏שהוא הביש את הגוף שלי -
‏היכולת לשבת שם עם הדפדפת שלי
‏ולהצליח בכלל לעבור על כל מה שקרה. ‏זה היה ממש קשה.
‏נעשה לי כזה עוול אישי.
‏וייאש אותי לגלות
‏שאין מצב שהמשטרה תשקיע משאבים משמעותיים
‏בבדיקת העניין או במעקב אחריו.
‏זו לא הייתה עדיפות בשבילם.
‏מה שקשה באמת להאמין
‏הוא שמישהו עשה את זה בכל כך הרבה מקומות,
‏ופשוט די יצא מזה נקי.
‏האם לא חקרו את כל המקרים האלה? ‏האם אנשים פחדו להגיש תלונות?
‏התיק הזה מוזר כל כך. קשה לתאר אותו.
‏היו בידינו הוכחות,
‏הסרטון שהראה חד-משמעית שזה באמת קרה.
‏לרשויות אחרות לא היה את זה.
‏לא היה להן שום דבר מלבד הודעה
‏של מישהו שאמר, "זה מה שקרה לי".
‏ככל שידעתי,
‏הייתי האדם היחיד שחקר את העניין.
‏לא היה לי מושג שעוד מישהו רדף אחריו.
‏- וונדיס -
‏- ווסט ברידג'ווטר ‏מסצ'וסטס -
‏תרמית טלפון שלא תיאמן
‏הכתה בארבעה סניפי וונדיס ‏בבוסטון, מאוחר ביום שישי.
‏המטלפן טען שהוא שוטר,
‏והצליח להערים על מנהלים
‏ולגרום להם לערוך על עובדים ‏חיפושים בלתי חוקיים בעירום.
‏במקרה המזעזע ביותר,
‏הוא גרם למנהלת צעירה לתקוף מינית מלצר.
‏התנהלות מינית מזעזעת התרחשה.
‏הוא התבקש לפרוס את הזרועות והרגליים.
‏היא נגעה בו בצורה לא הולמת, ‏גם באיברים המוצנעים שלו.
‏מה שהקורבנות עברו היה פשוט ממש מחריד.
‏אם היו עושים דבר כזה לילד שלי…
‏- ויקטור פלהרטי ‏בלש -
‏הייתי מזועזע.
‏אני תמיד מתייחס לאנשים כאל משפחה,
‏אז מרגיז אותי שזה קרה לגברים ולנשים האלה.
‏ורציתי לוודא שזה ייפסק.
‏האופי המוזר של המקרים ‏ממש עורר את התעניינותי.
‏בדרך כלל, אנחנו מתמודדים עם סמים.
‏על בסיסי יום-יומי,
‏אנחנו קונים הרואין או קוקאין ברחובות…
‏הסמים האופנתיים עכשיו ‏נקראים אקסטזי ואוקסיקונטין.
‏אז ביום הקודם קנינו הרואין.
‏ובאותו יום, אני עוקב אחרי מטלפן ‏שמעמיד פני שוטר.
‏לא היה לנו מושג מאיפה הגיעה השיחה.
‏לא היו לנו חשודים. אף חשוד.
‏חזרתי למשרד, ‏שמתי את הידיים על הראש, ואמרתי,
‏"אני לא יודע איך אמצא את החשוד. ‏זו מחט בערימת שחת".
‏- מאונט וושינגטון -
‏מלבד הסרטון, הייתה לי ראיה אחת נוספת.
‏מספר הטלפון שממנו התקבלה השיחה.
‏עובד במסעדה
‏חשב מהר מספיק ‏כדי לאתר את השיחה הנכנסת האחרונה.
‏ובשביל אלה מאיתנו שזוכרים טלפונים קוויים,
‏היית מחייג כוכבית-42
‏ומתקשר כך למי שטלפן אליך אחרון.
‏לולא היה בידי המספר ההוא, ‏לא הייתי יכול לעשות שום דבר עם התיק.
‏אני יושב שם ומסתכל על מספר הטלפון הזה.
‏אני מתקשר אליו.
‏ואני מקבל צלצול תפוס.
‏וחשבתי, "רגע. לא".
‏אני מתקשר שוב.
‏ואני מקבל צלצול תפוס.
‏ואני יושב שם וחושב, יש לי מספר טלפון.
‏והוא לא תורם לי שום דבר.
‏באותו זמן, לא הייתה לי הרבה עזרה.
‏לא היו לי עוד שניים או שלושה בלשים ‏שעבדו איתי.
‏לא היה לי על מה להסתמך.
‏- משטרה -
‏אני בעצם חוקר את התיק הזה לבדי,
‏וקשה להתקדם.
‏תחשבו על זה. אילו ראיות יש בתיק הזה?
‏אבל ידעתי שאני אעשה את כל מה שביכולתי,
‏ושאם אעשה הכול כדי לתפוס אותו, אצליח.
‏קצה החוט הראשון בתיק
‏היה ביצוע של מה שנקרא ‏סיור הפוך של ארבעת האתרים.
‏אני מקבל מהשופט ‏מספר זימונים בשביל הרישומים האלה.
‏ומשיבים לי בדוח שלפיו המספרים מזויפים.
‏לא מובילים לשום מקום.
‏אין לנו שום מידע אחר.
‏אנחנו לא יודעים אם זה מספר של סלולרי ‏או של טלפון קווי. לא יודעים כלום.
‏אני מתקשר ל-AT&T ועובר שורה של אנשים.
‏כל אחד העביר אותי למישהו אחר,
‏והייתי עושה את אותו הדבר, ‏מועבר למישהו אחר.
‏בסוף, אחרי…
‏כנראה שעה וחצי בטלפון,
‏הגעתי לגברת אחת,
‏ואני אף פעם לא אשכח מה היא אמרה.
‏"אתה יודע…
‏"נראה לי שזה עשוי להיות ‏אחד מכרטיסי החיוג שלנו שקונים מראש."
‏ואני חושב, "בסדר".
‏לא ידעתי שום דבר על כרטיסי חיוג. ‏מעולם לא חקרתי תיק שהיה קשור לכרטיס כזה.
‏אף אחד לא ידע מה הטכנולוגיה שמעורבת בזה.
‏זה היה הצעד הבא שלנו. ‏לגלות איך לאתר כרטיס חיוג שנקנה מראש.
‏ידענו שהמטלפן לא מקומי,
‏אז אני מבין למה הוא קנה כרטיסי חיוג מראש.
‏אם אתם זוכרים, באותה תקופה
‏השתמשו בכרטיסי חיוג על בסיס יום-יומי.
‏הם היו נוחים והם היו זולים יותר.
‏השיחות האלה נמשכו יותר מ-90 דקות.
‏כך שהן היו שיחות יקרות מאוד.
‏התקשרתי ל-AT&T.
‏"אתה בהמתנה.
‏"הנציג הבא יתפנה אליך בעוד 30 דקות."
‏ואני יושב שם ומחכה. ‏מקשיב למוזיקה האיומה ההיא.
‏ואז מישהי ענתה לטלפון.
‏אמרה, "מדברת מישל ממחלקת זימונים של AT&T,
‏"איך אפשר לעזור?"
‏אמרתי שאני צריך לדעת מה מספר הטלפון המקורי
‏של המספרים המזויפים.
‏והיא אמרה, "טוב, אי אפשר לאתר אותם".
‏אמרתי, "זה לא הגיוני.
‏"את מנסה לומר לי שאי אפשר ‏לאתר את כרטיסי החיוג האלה בכלל?"
‏היא אמרה, "לא, אי אפשר".
‏אני כבר לא יודע מה לומר. ‏אני לא יודע מה אעשה.
‏אני מניח שאפשר לומר ‏שרדפתי אחרי הקול בטלפון,
‏אבל למעשה, רדפתי אחרי מספר טלפון.
‏כי אף פעם לא שמעתי את הקול.
‏לא הייתי מזהה את הקול אם הייתי שומע אותו.
‏מבוי סתום אחר מבוי סתום, תסכול אחר תסכול,
‏לא משנה מה אצטרך לעשות,
‏כמה שעות אצטרך להשקיע, למי אצטרך להתקשר.
‏משום שלא ידעתי למה הבחור הזה מסוגל.
‏אני יודע רק שהוא בחור רע.
‏אנחנו צריכים להכניס אותו לבית הסוהר ‏בהקדם האפשרי.
‏כל מה שעשיתי בנקודה ההיא היה לשוחח בטלפון,
‏טלפונים לרשויות אחרות, ל-AT&T.
‏דיברתי עם מישל מ-AT&T ‏יותר משדיברתי עם אשתי בנקודה ההיא.
‏כלומר, דיברנו כל הזמן, ‏והתקשרנו זה לזה במשך תקופה.
‏ופשוט המשכתי לשאול שאלות.
‏"את אומרת לי שאין דרך לאתר אותם?"
‏אמרתי, "הסתכלתי על כרטיס חיוג. ‏יש עליהם מספרים שונים.
‏"מה משמעות המספרים?" "אני לא יודעת."
‏"למה יש עליהם ברקוד?" ‏"אני לא יודעת."
‏אמרתי, "אני לא אוותר עד שתיתני לי תשובה".
‏אז היא מתקשרת אליי, והיא במצב רוח די טוב.
‏היא אמרה, "יש לי כמה תשובות".
‏"מאז ה-11 בספטמבר, ‏למרות שאנחנו לא רוצים שהציבור ידע את זה,
‏"ניתן לאתר כרטיסי חיוג שנקנו מראש."
‏אני מתלהב ואומר, "הנה, מתחילים".
‏והיא אומרת, "ויק, ‏המספרים המקוריים האמיתיים
‏"מגיעים מפנמה סיטי, פלורידה".
‏- פנמה סיטי ‏פלורידה -
‏טאצ'דאון. יש לנו מיקום.
‏בסופו של דבר, ‏גיליתי שהשיחה הגיעה מפנמה סיטי, פלורידה,
‏וחשבתי, "זה מקום שנוסעים אליו ‏כדי לבקר בחוף וליהנות".
‏הייתי המום שפשעים כאלה יכולים להיעשות שם,
‏אבל לא ידעתי מה לחשוב,
‏אבל ידעתי שהחזקתי עכשיו ‏פיסת מידע חשובה מאוד.
‏אז עכשיו אני יודע מה המיקום האמיתי. ‏לא המזויף, האמיתי.
‏הבעיה היא שאלה טלפונים ציבוריים.
‏איך זה עוזר לי? לא אוכל לדפוק על הדלת,
‏מספר אנשים משתמשים בו.
‏ידעתי מתי התקיימה השיחה. ‏ידעתי מאיזה טלפון ציבורי.
‏ידעתי בדיוק איפה הוא היה ומתי…
‏זה הכול. אין לנו מידע אחר, ‏אנחנו לא יודעים שום דבר אחר.
‏חזרתי לנקודת ההתחלה.
‏- משטרת ‏פנמה סיטי, פלורידה -
‏התקשרתי לבלשי פנמה סיטי ודיברתי איתם.
‏הם אמרו לי, בעיקרון, ‏שפנמה סיטי קיבלה לא מעט שיחות
‏לגבי שיחות טלפון ‏שהגיעו מהאזור שלהם, עם תרמית,
‏התחזות לשוטר ‏וביצוע חיפושים בעירום על אנשים.
‏ואמרתי, "מה?"
‏"חשבתי שרק לנו זה קרה." ‏זה פשוט הדהים אותי.
‏בנקודה ההיא, הבנתי ‏שהוא התאמן כל כך הרבה פעמים
‏שהוא פשוט ידע בדיוק מה לומר בכל רגע נתון.
‏והוא ודאי לא ניצח בכל פעם.
‏ניתקו את השיחה איתו מספר פעמים,
‏אבל כשהוא הצליח, ‏הוא הגיע לנקודה מסוימת, ניתקו את השיחה.
‏בפעם הבאה, הוא הגיע קצת יותר רחוק, ‏ואז ניתקו.
‏יש כאלה שניתקו מיד,
‏אבל הוא למד לשחק את התפקיד.
‏הוא למד לשחק את המשחק.
‏זה הקטע החולני.
‏הוא השתפר בזה, וכשהוא השתפר,
‏זה הפך ל… סם.
‏הוא פשוט היה צריך את זה.
‏באמת לא האמנתי שזה היה שוטר.
‏זה היה יכול להיות מישהו שרצה להיות שוטר. ‏רעב לכוח, אוהב סמכות.
‏אולי הוא הרגיש בלתי מנוצח בנקודה ההיא.
‏משום שהוא הצליח בכל ארבע הפעמים במסצ'וסטס.
‏זה 100 אחוז.
‏בלאקפוט 3 ק"מ ‏פירת' 23 ק"מ - שלי 43 ק"מ
‏כל אחד מאיתנו ודאי חשב שהוא היה היחיד,
‏והרגיש טיפש בגלל זה.
‏אבל העובדה שזה קרה לכל כך הרבה נשים
‏גורמת לי להרגיש פחות מטופשת ותמימה.
‏אבל אפילו כשאני מודה בזה, זה פשוט…
‏מייאש לחלוטין, משום שאני מרגישה
‏שזו שיבוש די נועז של צדק.
‏אני לגמרי מרגישה שצריך לתפוס אותו
‏ולגרום לו לשלם על מעשיו.
‏אני חושב שהוא פשוט ‏הרס את החיים שלהם, וגם של משפחותיהם.
‏לא היה אף אחד בארה"ב ‏שהיה יכול להיות בטוח ב-100 אחוז
‏שהבת או הבן שלהם מוגנים מהבחור הזה.
‏עלינו לוודא שנמצא את המטלפן הזה,
‏כדי שזה לא ימשיך לקרות לקורבנות נוספים.
‏יש לילות שקשה להירדם מרוב מחשבות על זה.
‏הייתי צריך לדעת שהוא מאחורי סורג ובריח,
‏ושהוא לא יפגע בקורבנות נוספים.
‏בנקודה הזו, די עמדתי במקום,
‏משום שהגענו לנקודה
‏שבה איתרנו את מיקום השיחות ‏והגענו למבוי סתום.
‏לא היה לאן להתקדם.
‏אבל אני לא מוותר,
‏משום שעכשיו באמת הגעתי לעסק האמיתי.
‏הגעתי לחלק של עבודת החקירה ‏המשטרתית הבררנית, האמיתית
‏והקשה, וזה בסדר מבחינתי.
‏אז עכשיו, השלב הבא הוא לגלות
‏איפה קנו את כרטיסי החיוג.
‏כשקיבלתי סוף-סוף את המידע הזה,
‏גיליתי שהם נקנו ב-19 בפברואר בוולמארט,
‏בפנמה סיטי.
‏קיוויתי שזו הפריצה הגדולה שחיכינו לה.
‏- וולמארט -
‏זו חברה גדולה. ‏לחברות גדולות יש צילומי וידיאו.
‏אם הוא היה קונה אותם במכולת קטנה, ‏יכול להיות שלא היו צילומים.
‏אז אני מתקשר לוולמארט ומבקש סרטון,
‏אני יודע שהכרטיס ‏נקנה בשעה הזו, בתאריך הזה.
‏הם אומרים לי שוב ושוב, "לא נראה לי ‏שאוכל להשיג את זה. דבר עם הבחור הזה".
‏אז אני עובר מאדם לאדם לאדם, ‏עד שאני סוף-סוף משיג את הבחור.
‏והוא אומר, "כן, אני יכול להשיג לך את זה".
‏בסוף השגתי את קלטת הווידאו,
‏הצבתי טלוויזיה ומכשיר וידיאו במשרד שלי, ‏והכנסתי את הקלטת.
‏וברגע שהכנסתי אותה, הבנתי
‏שהיא בכלל לא מה שציפיתי.
‏היה ברור שזו פשוט ‏אחת מאותן קלטות שהשתמשו בהן ברציפות,
‏ודאי במשך שישה חודשים, ‏האיכות הייתה נוראית.
‏היא מראה שבעה או שמונה מיקומים ‏ברחבי החנות.
‏הבזק של תמונה ממדור התכשיטים, ‏הבזק של הכניסה.
‏ואז היא הייתה חוזרת בלופ.
‏הבזק, המדור הזה, ‏המדור ההוא, ואז בחזרה לכניסה.
‏ואין צילומים של הקופות.
‏אם אמשיך לצפות בה, בוודאי לא אוכל לעבוד.
‏אמצא את עצמי בחדר מרופד איפשהו, ‏כי זה מטורף.
‏כי הווידאו הזה, ‏לא משנה כמה נאט את המהירות,
‏לא משנה אם נסיר כמה מהמצלמות האחרות,
‏עדיין, עשויים היו להיות בו ‏אלף גברים שעברו בשעה ההיא,
‏וזה בהנחה שהוא נכנס לחנות
‏ויוצא מהחנות מיד לפני הקנייה
‏ומיד לאחריה.
‏אין מצב שאצליח למצוא משהו בקלטת הזו.
‏זה בלתי אפשרי.
‏אני לא יודע לאן להתקדם יותר.
‏עברו ארבעה חודשים.
‏ארבעה חודשים של עבודה קשה!
‏אז בנקודה הזו, שוב הגעתי למבוי סתום.
‏ואז, אני מקבל טלפון מבאדי סטאמפ, ‏ממשטרת מאונט וושינגטון.
‏בסופו של דבר, יום אחד, ‏אני מתקשר על הבוקר לוויק פלהרטי.
‏עניתי לטלפון, וזיהיתי מיד שהוא לא מבוסטון.
‏אני סוג האנשים ‏שלא אוהבים להמציא מחדש את הגלגל.
‏ידעתי ששיחת הטלפון שלי הגיעה מפנמה סיטי.
‏הבלש שם יידע אותי שהיה במסצ'וסטס מקרה
‏דומה מאוד למקרה שלנו.
‏הייתי צריך ליצור קשר ‏עם בלש בשם ויק פלהרטי.
‏הוא מספר לי מה יש בידיו.
‏מובן שהוא ממחלקת משטרה קטנה מאוד…
‏אנחנו מחלקה קטנה, אבל זו מחלקה קטנה ממש.
‏הוא הופתע שמישהו עשה אותה התקדמות כמוהו.
‏הוא נלהב מאוד מזה.
‏צהלתי מהתרגשות והתפוצצתי מהתלהבות.
‏כבר לא הרגשתי שאני פרש בודד.
‏היה עוד מישהו נחוש כמוני ‏למצוא את הבחור הזה.
‏ממש נלהבתי לשמוע מבאדי ולדבר איתו,
‏משום שזה היה תיק חדש לגמרי.
‏עכשיו הייתה לנו אינפורמציה חדשה ו…
‏"נאמר לי שתוכל לעזור לי
‏"לנסות להבין איך לאתר את כרטיס החיוג הזה."
‏אמרתי, "פשוט תשלח אליי את המידע, ‏ואדאג שתקבל את המידע מהר יותר,
‏"משום שאני יכול לאתר את המקום ‏שממנו הכרטיס נרכש".
‏ועברתי ממחשבה
‏שאני לא יודע אם נוכל לפענח את המקרה ‏ל"ברור שנוכל לפענח אותו".
‏אז התקשרתי לגברת האהובה עליי מ-AT&T,
‏ואמרתי, "בחיים לא תנחשי. עוד מקרה.
‏"אפילו מזעזע יותר, ואין ספק שזה אותו אדם".
‏ב-AT&T אומרים לי ‏שהכרטיס שבו השתמשו בתרמית במאונט וושינגטון
‏נקנה בסניף שונה של וולמארט ‏מזה שבו נקנה הכרטיס מהתרמית שלי.
‏אז אני מתקשר לוולמארט. השאלה הראשונה ‏ששאלתי הייתה, "יש לכם וידיאו של הקופה?"
‏והם אמרו, "כן".
‏שאלתי, "אתם צוחקים עליי?" "לא. יש לנו."
‏אמרתי, "תוציאו את הקלטות".
‏כמה ימים מאוחר יותר, קיבלתי קלטת וידיאו.
‏- נגן -
‏הפעלתי את הקלטת…
‏ידעתי שהקנייה התבצעה ב-15:02,
‏אז התקדמתי קצת.
‏ואז, החשוד נכנס לתמונה.
‏אני רואה אותו שם דברים על הדלפק.
‏איש לבן בשנות ה-30 או ה-40,
‏כמטר ושמונים, שיער שחור.
‏היה אפשר לראות משהו שטוח על הדלפק,
‏מה שנראה כמו כרטיס חיוג.
‏הסתכלתי עליו, ואמרתי, "אלוהים",
‏וזו הייתה תמונה ממש טובה. תמונה ממש טובה.
‏ואמרתי, "אלוהים אדירים. מצאנו אותו".
‏יש לנו תמונה של החשוד.
‏הוא רכש את כרטיס החיוג
‏ששימש בתרמית במאונט וושינגטון, ללא ספק.
‏על מסך הטלוויזיה.
‏זו פריצת דרך ענקית.
‏אני מתקשר לבאדי ואומר לו, ‏"אתה יודע, יש לנו צילום שלו".
‏התלהבתי.
‏300 מיליון אנשים בארה"ב,
‏ומצאתי בחור אחד בוולמארט.
‏אני מוכן להיכנס ‏להילוך הכי גבוה. אני מוכן לזוז.
‏הבעיה הייתה שהווידאו הוא מזווית גבוהה,
‏והוא לא נתן תמונה נהדרת של הפנים שלו.
‏איך ננסה לזהות את האיש הזה?
‏עלינו למצוא את התמונה הכי טובה שלו.
‏אז החלטנו שעכשיו ‏אנחנו צריכים לחזור לקלטת שלי,
‏משום שבקלטת שלי יש כניסות ויציאות.
‏המצלמה בזווית ישירה.
‏אז אם נמצא אותו שם, ‏תהיה לנו תמונה מעולה שלו.
‏אז הנה מתחילים שוב.
‏חזרנו לחדר של שלושה וחצי מ"ר,
‏עם שישה מוניטורים שפועלים בו זמנית, ‏חוטפים כאב ראש,
‏אבל ידענו את מי אנחנו מחפשים, ופתאום,
‏בום.
‏הוא נכנס.
‏אותו בחור.
‏ברגע שהוא נכנס, אמרתי "זה הוא".
‏פשוט ככה. ידעתי.
‏הוא נכנס בז'קט, משקפי שמש,
‏והוא נראה כאילו הוא בדרך לעבודה,
‏או חוזר מהעבודה, מסודר מאוד.
‏שמתי לב לפס בצד המכנסיים שלו.
‏אמרתי, "מה לעזאזל?"
‏הפס הזה, בצד המכנסיים שלו,
‏אלה מדי משטרה.
‏הוא שוטר.
‏תרגום כתוביות: אריאן הד