Ja nyt uskomaton huijaus,
johon poliisin mukaan monet lankesivat.
Poliisia esittänyt soittaja oli niin vakuuttava,
että hän sai esimiehet käyttämään työntekijöitä seksuaalisesti hyväksi.
Jos en suostuisi,
minut pidätettäisiin tai menettäisin työni.
Pari poliisia kertoi minulle,
että tapahtuneesta oli video.
En ollut koskaan nähnyt vastaavaa, enkä vieläkään ole.
Olin puhelimessa, ja hän alkoi kuvailla prosessia.
"Riisu hänen paitansa."
Yksi vaatekappale lähti, ja sitten toinen.
Hän taisi koskea joka puolelle.
Tarkastus huumeiden varalta?
Hän halusi päällikön kuvailevan rintojani ja sukupuolielimiäni,
jopa kuppikokoani.
Olin järkyttynyt.
Kuka siellä?
Soittaja käytti uskomatonta psykologiaa.
En tiennyt, mihin hän pystyi.
Tiesin vain, että hän oli paha mies.
Soittaja teki täydellisen rikoksen,
koska hän oli täysin anonyymi.
Burger Kingeissä ja Taco Belleissä…
Kaikki mahdolliset ravintolat joutuivat soittajan uhreiksi.
Seksuaalirikollinen oli vapaana,
ja puhelin soi yhä päivittäin.
ÄLÄ VASTAA PUHELIMEEN
Elämä täällä on aika hyvää.
Hyvä paikka perheelle, hyviä kouluja.
Vähän rikollisuutta.
RIKOSTUTKIJA, ELÄKKEELLÄ
Kun sain puhelun McDonald'sin tapauksesta,
olin kotona, tein omia juttujani.
Apulaispoliisipäällikkö soitti ja kysyi:
"Mitä teet?" Sanoin:
"Rentoudun sohvalla, katson tv:tä."
Hän sanoi: "Sinun pitää tulla tänne.
Olen McDonald'sissa. En tiedä, miten selittäisin tämän.
Täällä tapahtuu pahoja asioita.
Tarvitsen sinua."
Oli 9. huhtikuuta 2004.
Olin saanut ylennyksen vasta kolme viikkoa aiemmin.
Minä vasta aloittelin rikostutkijana.
Menin McDonald'siin.
En tiennyt, mitä oli tekeillä.
Poliisiautoja oli kaikkialla. Ihmisiä tuli ja meni.
Menin sisään. McDonald's oli yhä auki.
Menimme keittiön ja takakäytävän läpi.
Se oli hullua.
Ihmiset juoksivat kuin päättömät kanat.
Oli selvää, että kaikki olivat poissa tolaltaan,
kuin he olisivat nähneet tai tehneet jotain,
mitä he eivät voineet uskoa.
Näin uhrin toimistossa.
Hän oli poissa tolaltaan, pää kumarassa.
Ravintolapäällikkö oli poissa tolaltaan. Vuoropäällikkö myös.
Kauhea sekamelska.
Ajattelin: "Mihin oikein olen sekaantunut?"
He yrittivät selittää tapahtuneen minulle,
mutta siinä ei ollut mitään järkeä.
Ymmärsin vain,
että kaikki liittyi puhelinsoittoon.
Yksi poliiseista sanoi:
"Tapahtuneesta on video."
Kysyin: "Mitä?"
Siellä oli turvakamera, joka kuvasi kaiken.
Sanoin: "Hetkinen.
Olemme puhuneet tarpeeksi.
Katsotaan, mitä oikeasti tapahtui."
Aloin katsoa videota. Siinä ei ollut ääntä.
Piti vain luottaa siihen, mitä näki. Kuin mykkäelokuvissa.
Donna Summers, vuoropäällikkö,
oli puhelimessa jonkun kanssa.
Sinä päivänä -
ravintolaan soitettiin.
Ravintolan vuoropäällikkö,
51-vuotias Donna Summers, vastasi puhelimeen.
UUTISANKKURI
Soittaja sanoi olevansa poliisi -
Mount Washingtonin poliisilaitokselta,
vain noin kilometrin päässä ravintolasta.
Hän sanoi olevansa puhelimessa -
ravintolapäällikön -
ja ketjun edustajan kanssa.
Hänellä oli todella vakavaa asiaa.
Yhtä työntekijöistä syytettiin -
ravintolassa olleen asiakkaan lompakon varastamisesta.
Hän sanoi, että varas oli pienikokoinen brunetti.
Donna Summers sanoi: "Hän on täällä töissä.
Tiedän, kenestä puhut."
Katsoin videota,
ja nuori nainen tuli huoneeseen.
Näin heidän juttelevan.
18-vuotias Louise Ogborn -
työskenteli McDonald'sissa,
koska hänen äitinsä oli menettänyt työpaikkansa -
ja ollut sairaana.
Louise halusi auttaa perhettään taloudellisesti.
Juuri sinä päivänä heillä oli kiire,
ja Louise tarjoutui auttamaan illallisruuhkan kanssa.
Silloin Donna Summers vei Louise Ogbornin toimistoon.
Hän sanoi…
NAUHOITETTU 2007
…että minua syytettiin rahan viemisestä asiakkaan käsilaukusta.
Olin järkyttynyt.
En voinut uskoa,
että joku syyttäisi minua sellaisesta.
Puhelimessa ollut poliisi -
sanoi rouva Summersille: "Nyt teemme näin.
Voimme pidättää hänet ravintolassa,
tai jos autat meitä,
sinun pitää tehdä ruumiintarkastus ja katsoa, ovatko rahat hänellä."
Donna pyysi minua tyhjentämään taskuni.
Aloin tyhjentää niitä.
Laitoin kaiken pöydälle.
Käänsin taskut nurin.
Sitten -
huoneeseen tuli toinen vuoropäällikkö.
Hän peitti oven roskasäkillä…
RAVINTOLAPÄÄLLIKKÖ
…joten käytävältä ei nähnyt,
mitä toimistossa tapahtui.
Pidin sitä outona,
mutta se oli kai uhrin olon helpottamiseksi -
siihen nähden, mitä oli tulossa.
On vaikea kuvitella, mitä Donna Summers ajatteli.
Useimmat sanovat, etteivät uskoisi,
jos joku puhelimessa pyytäisi tekemään ruumiintarkastuksen.
Mutta soittaja kuulosti oikealta poliisilta.
Rauhallinen mies.
Hän antoi ohjeita määräilevästi.
Donna Summers teki kaiken, mitä poliisi käski.
Jopa Louise suostui,
vaikka hän ei olisi halunnut.
Hän sanoi vastaan, sanoi olevansa syytön.
Hän varmaan ajatteli: "He tajuavat kyllä syyttömyyteni.
Teen nyt, mitä käsketään.
Toivottavasti pääsen pois tästä tilanteesta."
Mutta tilanne meni vielä oudommaksi.
Yhtäkkiä yksi vaatekappale lähti,
sitten toinen.
Ajattelin: "Vau.
Mitä ihmettä on tekeillä?"
Olin järkyttynyt.
Pian -
uhrilla oli vain alushousut ja rintaliivit.
Ja yhtäkkiä -
nekin riisuttiin.
Hän seisoi siinä alasti.
Hänellä ei ollut yllään rihman kiertämää. Ajattelin:
"Alaston nainen McDonald'sin toimistossa?
Mitä seuraavaksi tapahtuu?"
Puhelu oli kestänyt ehkä tunnin.
Seisoin siinä suu auki.
En voinut uskoa näkemääni.
Kun hänet oli riisuttu,
hän sai esiliinan. Hän yritti peittää itsensä -
parhaansa mukaan.
Olin täysin alasti. Minua nolotti.
Sitten he laittoivat hänen tavaransa pussiin -
ja veivät ne huoneesta.
Puhelimessa ollut poliisi -
käski ottamaan kaikki Louisen vaatteet -
ja autonavaimet -
ja viemään ne hänen autoonsa.
Louise Ogborn -
istui alasti pieni esiliina peittonaan.
Hän ymmärsi, että vaikka hän haluaisi pois tilanteesta,
ravintola oli täynnä asiakkaita,
joiden ohi hänen pitäisi juosta alasti.
Ja mitä hän sitten tekisi?
Hän ei mahtanut mitään.
En tiennyt, mitä oven takana oli.
En tiennyt, odottiko joku minua.
En halunnut juosta ulos alasti. Minua pelotti.
Mitä muuta Louise mahtoi -
kuin totella?
Hänelle ei tehty ruumiintarkastusta.
Hänet vangittiin omalle työpaikalleen.
Hän oli tolaltaan. Hänen ilmeestään näki,
että tilanne oli hänelle traumaattinen.
Voi vain kuvitella, mitä 18-vuotiaan mielessä liikkui.
Hän oli noudattanut käskyjä -
kai koko elämänsä.
Elämä oli järjestelmällistä.
Hän kävi kirkossa, partiossa ja koulussa.
Se oli tyypillinen tiukka armeijaperhe.
Minulle oli opetettu, että kun äiti tai isä käskee jotain,
se pitää tehdä.
Jos kuka tahansa aikuinen käski tekemään jotain,
tein sen ilman vastaväitteitä.
Seuraavaksi -
mies tuli toimistoon ja…
Hän oli keski-ikäinen mies.
Hänellä ei ollut työasua eikä esiliinaa.
Sanoin: "Hän ei ole työntekijä.
Mitä hän tekee toimistossa?"
Emme tienneet, millainen ihminen hän oli.
Oliko hän juonessa mukana soittajan kanssa?
Se kaikki oli kestänyt useita tunteja,
ja Donna Summers -
yritti johtaa ravintolaa, joka oli täynnä siihen aikaan.
Mutta hän alkoi ihmetellä: "Mikä tässä kestää?"
Miehellä oli vastaus kaikkeen.
"Olemme tulossa. Meillä on alimiehitys. Koettakaa jaksaa."
Se vaikutti pätevältä vastaukselta.
Mutta Donnan piti palata töihin.
Poliisi sanoi: "Kuule.
Onko elämässäsi miestä, johon voit luottaa?
Aviomiestä tai poikaystävää.
Jotakuta, joka voi tulla ja vahtia Louisea, kunnes tulemme."
Donna Summers sanoi: "Kyllä. Kihlattuni Walter.
Hän voi tulla."
Ajattelin:
"Miten he saattoivat kuvitella,
että se oli oikein?"
Ravintolapäällikkö lähti, ja mies otti puhelimen.
Nyt Walter Nix kuunteli soittajaa -
ja noudatti ohjeita.
Hän sanoi Louiselle: "Sinun pitää laittaa esiliina pois."
Poliisi sanoi:
"Pyydä häntä tekemään haarahyppyjä.
Tai juoksemaan paikoillaan.
Hänen pitää heilua. Ehkä jotain putoaa ulos.
Emme tiedä, missä hän piilottelee rahoja."
Hän oli ollut huoneessa lähes kaksi tuntia.
Näin kaikenlaista.
Haarahyppyjä alasti. Juoksemista paikoillaan.
Tuolin päällä seisomista.
Se vain jatkui.
Silloin tällöin -
Donna Summers kävi toimistossa.
Joka kerta, kun hän tuli, Louise Ogborn -
peitti itsensä esiliinalla.
Donna ei tiennyt mitään.
Hän luuli, että Walter vain kuunteli poliisia -
ja vahti Louisea poliisien tuloon asti.
Louise alkoi olla henkisesti lopussa -
eikä hän saanut apua Donna Summersilta.
Yhdessä vaiheessa -
Donna Summers tuli takaisin huoneeseen.
Esiliina ei peittänyt Louise Ogbornia.
Walter Nix oli aivan hänen vieressään.
Ehkä Donna näki sen.
Ehkä hän tuli huoneeseen nopeasti eikä nähnyt.
Mitään ei tehty.
Louise varmaan ajatteli:
"Olen aivan yksin.
Kukaan ei auta minua."
Yritin vain selviytyä.
Soittaja käski minua sanomaan: "Kyllä, herra. Ei, herra."
Muuten minua rangaistaisiin.
Olin kauhuissani. En tiennyt, kuolisinko.
En tiennyt, selviäisinkö.
Tietääkseni -
Walter Nix oli hyvä kansalainen. Hän kävi kirkossa ja huolehti perheestään.
Hän valmensi nuoria. Aina lasten parissa.
Häneen luotettiin.
Donna aikoi naida hänet.
Mutta koska tilanne oli niin kaukana normaalista -
ja hänelle puhuttiin puhelimessa,
kaikki moraali, mitä hänessä oli…
Hän kadotti sen.
Videon edetessä tapahtumat vain pahenivat.
Nuori nainen joutui kumartumaan Walterin syliin,
ja Walter piiskasi hänen paljaita pakaroitaan.
Se meni niin pitkälle… Punaiset jäljet näkyivät.
Ja…
Piiskaaminen jatkui noin 20 minuuttia.
Louise Ogborn oli nöyryytetty ja peloissaan.
Hän varmaan pelkäsi henkensä edestä.
Itkin koko ajan.
Hän oli jo lyönyt minua ja…
En tiedä, mitä hän olisi tehnyt,
jos olisin puolustautunut ja yrittänyt saada apua.
Videon edetessä -
tilanne meni synkemmäksi.
Walter Nixiä käskettiin -
ottamaan Louise Ogborn syliinsä istumaan.
"Tarkistetaan hengitys.
Ehkä huomaat hänen hengityksessään huumeita tai alkoholia."
Poliisi käski Walteria käskemään Louise Ogbornia suutelemaan häntä.
Seuraavan tunnin aikana Walter suostuteltiin näihin asioihin.
Eikä sekään riittänyt.
Poliisi sanoi Walter Nixille:
"Hänen pitää tehdä jotain seksuaalista."
Ja Walter käski Louisea.
Walter Nix pakotti uhrin antamaan hänelle suuseksiä.
Kukaan ei ymmärrä, miten se tapahtui.
Mutta se tapahtui.
Olin turta.
En muista tunteneeni mitään.
Tyhjensin mieleni.
Pääsin tilaan, jossa en ollut henkisesti paikalla.
Sitä oli vaikea katsoa.
En voinut uskoa näkemääni.
Se oli järkyttävää.
Olin tolaltani,
koska en ymmärtänyt, miten sellaista voi tapahtua.
Jos ei tunne olevansa turvassa McDonald'sin työntekijänä,
maailma ei näytä hyvältä.
Nuorta naista oli ahdisteltu ja pahoinpidelty.
Ajattelin: "Mitä minä nyt teen?"
Walter Nix varmaan ajatteli:
"Mitä menin tekemään?"
Hän ymmärsi tehneensä väärin.
Hän varmasti ymmärsi sen, koska hän lähti.
Olin nähnyt tarpeeksi tietääkseni, että kyseessä oli rikos.
Ohjeistin poliisia menemään hänen asunnolleen -
ja tuomaan hänet laitokselle.
Hän oli yhtä syyllinen kuin soittaja.
Luultavasti syyllisempi.
Se, että joku käskee, ei tarkoita, että pitäisi.
Siinä vaiheessa -
Donna Summers ajatteli: "Mitä teen?"
Vanhempi mies tuli sisään.
Hän oli vapaalla oleva talonmies.
Hän meni puhelimeen.
Hän kuuli muutaman sanan ja sanoi:
"Eikä. Tämä ei voi tapahtua. Tämä ei ole oikein."
Hänellä oli tarpeeksi tervettä järkeä epäillä tilannetta.
"Onko hän oikeasti poliisi?"
Hän sanoi Donna Summersille, ettei puhelu ollut aito.
Silloin Donna alkoi vihdoin tajuta.
"Hetkinen. Eikö tämä ole todellista?"
Ja kaikki pysähtyi.
Koko juttu oli huijausta.
Silloin he tajusivat tulleensa huijatuksi.
Ajattelin: "Kuka soittaja on?
Hän ei varmasti ole poliisi."
Ajattelin vain:
"Miten hän voi saada nautintoa puhelimen välityksellä?"
Ilmeisesti hän sai tyydytystä tapahtumien kuulemisesta.
Uskon, että hän sai tyydytystä myös siitä, että pystyi -
manipuloimaan ihmisiä -
tekemään mitä tahansa.
Päässäni pyöri vaikka mitä,
mutta tiesin, että uhrilta piti saada lausunto.
Silloin istuin -
häntä vastapäätä -
ja -
katsoin häntä silmiin.
Tajusin tuntevani hänet.
Hän oli naapurini.
Sanoin: "Louise?"
Hän sanoi: "Niin, minä tässä."
Ja…
Hänen isänsä oli ystäväni.
Vartuimme yhdessä.
Ja…
Se oli kauhea shokki.
Ja…
Jutusta tuli henkilökohtainen.
Sain enemmän motivaatiota.
Olin määrätietoisempi.
Päätin löytää syyllisen -
ja laittaa hänet telkien taa.
Kun otin työn kolme viikkoa aiemmin,
en osannut kuvitella tällaista tapausta.
Meidän piti selvittää, mistä puhelu tuli,
ennen kuin voimme ratkaista jutun.
Vaikutti siltä,
lausuntojen ja muun perusteella,
että soittaja tiesi,
mitä toimistossa todella tapahtui.
Arvelin, että hän oli lähistöllä.
Otettuamme lausunnot -
ajoin takaisin parkkipaikalle.
Kännykät eivät olleet vielä yleisiä.
Tavalliset ihmiset käyttivät -
yleisöpuhelimia päivittäin.
Tiesin, että Winn-Dixie-kaupan edessä oli pari yleisöpuhelinta.
Epäilin yleisöpuhelinta,
jonka luota näki suoraan McDonald'siin.
Tuntui, että se oli ainoa syy, miksi joku tekisi niin.
Hän halusi katsoa McDonald'siin,
nähdä poliisien tulevan -
ja nähdä, miten hyvin hän oli onnistunut.
Tekijä saattoi olla vihainen työntekijä.
Tai joku, joka tunsi Louisen.
Ehkä kyseessä oli pila, vain hauskanpitoa,
tai hänellä oli jotain Louisea vastaan. Se oli mahdollista.
Mielessäni pyöri vaikka mitä,
kun yritin miettiä, mitä tehdä.
Seuraavassa työvuorossa -
kävin lausunnot läpi -
saadakseni lisää tietoa tapauksen ratkaisemiseksi.
Alusta asti tuntui, että etsimme neulaa heinäsuovasta.
Ja sitten…
Istuin siinä ja ajattelin:
"Etsin netistä."
"Ruumiintarkastus McDonald'sissa."
Ja siinä se oli.
Haulla löytyi paljon tietoa -
ravintoloista ja kaupoista ympäri maata, joissa sama oli tapahtunut.
Jokainen tapaus oli lähes samanlainen.
Joissakin käytettiin jopa samaa poliisin nimeä.
Rikostutkija Scott.
Georgian Hinesvillen McDonald'sissa -
vanhempi talonmies -
teki ruumiintarkastuksen naistyöntekijälle.
Taco Bellissä Arizonan Phoenixissa -
päällikkö valitsi asiakkaan, joka sopi soittajan kuvaukseen,
ja tutki hänet.
Vuonna -95 se tapahtui McDonald'sissa Pohjois-Carolinan Raleigh'ssa.
Vuonna -98 Illinois'n Oak Brookissa ja…
Hän oli pyörinyt joka paikassa.
Wisconsinin Milwaukeessa.
Taco Belleissä, Burger Kingeissä, Hardee'seissa ja Applebee'seissä.
Kaikki mahdolliset ravintolat joutuivat soittajan uhreiksi.
Minulla oli tiedot 73 tapauksesta 32 osavaltiossa.
Ensimmäinen puhelu soitettiin -
vuonna 1994.
Ja nyt oli vuosi 2004.
Ajattelin:
"Hittolainen.
Kyseessä ei ole paikallinen yleisöpuhelin."
Kaikki katsoivat minua.
Se olisi ratkaiseva hetki urallani.
…vaarallinen, lähes uskomaton huijaus, jota tehtiin ympäri maata.
Ja nyt uskomaton huijaus, johon poliisin mukaan monet lankesivat.
Se tehtiin 70 eri paikassa -
ympäri maata, kuten näette.
Käynnissä on maanlaajuinen tutkinta.
Sama huijaus tehtiin 69 muussa paikassa 32 osavaltiossa -
yli kymmenen vuoden aikana.
Rikostutkija Stump on sankari nuorelle naiselle,
koska hän jäljitti satoja puheluja.
Tekijä osasi manipuloida ihmisiä.
En tajunnut alkuun, mutta olin saanut tapauksen,
johon liittyi hirviö,
jonka jäljillä vain minä olin.
Pelkäsimme,
että joka viikko lisää ihmisiä joutuisi uhriksi.
Kyseessä oli rikollinen,
joka kuvitteli voivansa tehdä mitä tahansa.
Hän oli tehnyt sitä kymmenen vuotta.
Hän ei uskonut jäävänsä kiinni, joten hän vain jatkoi.
Pelkäsin,
että seksuaalirikollinen oli vapaana.
Ajattelin: "Mitä tänään tapahtuu?"
Mihin hän iskee? Kuka nuori joutuu uhriksi?
Jonkun oli pysäytettävä hirviö.
Saadakseni hänet kiinni -
oli ymmärrettävä hänen toimintatapansa.
Ja sitä varten -
oli ymmärrettävä aiempia tapauksia.
Blackfoot on mukava, tiivis yhteisö.
Se on pieni maalaiskaupunki.
Konservatiivinen ja uskonnollinen.
HUIJAUSPUHELU #26
Oloni oli aina turvallinen.
Huijaukset kohdistuivat tietynlaisiin ihmisiin.
Hän toimi pikkukaupungeissa,
joissa ihmiset uskoivat auktoriteetteja enemmän.
Varsinkin poliiseja.
Minut kasvatettiin kunnioittamaan muiden auktoriteettia.
Opettajien, kirkon väen, minua vanhempien.
Hän oli tarpeeksi fiksu tietämään,
että pienemmissä kaupungeissa asuu -
vaikutuksille alttiita nuoria, jotka työskentelevät pikaruokapaikoissa -
ja joiden on tärkeää pitää työnsä.
Otin työn 16-vuotiaana.
Olin innoissani työpaikasta,
koska ansaitsisin omaa rahaa.
Olin lojaali, ahkera, aina etuajassa.
Oli 16. joulukuuta 1999.
Tavallinen, kylmä, joulukuinen arki-ilta.
Minut pyydettiin yhtäkkiä toimistoon.
Päällikkö sanoi olevansa puhelimessa -
konstaapeli Davisin kanssa Blackfootin poliisilaitokselta.
Nainen oli käynyt ravintolassa aiemmin sinä iltana.
Hänen käsilaukkunsa varastettiin.
Siinä oli 50 dollarin seteli.
Ja hän tiesi, että yksi työntekijöistä -
otti sen.
Se on paljon rahaa,
kun tienaa 2,80 dollaria tunnilta plus tipit.
Mutta ei tulisi mieleenkään koskea asiakkaan omaisuuteen.
He sanoivat,
että käsilaukun viejä -
oli naistyöntekijä,
vähän yli 150 senttiä, vaaleat hiukset.
Huijarisoittaja -
antoi yleisen kuvauksen.
Hän tiesi, että ravintolassa olisi -
kuvaukseen sopiva pieni, ujo nuori nainen.
Sanoin, etten ollut 150-senttinen.
En ollut blondi. Väärä henkilö.
En antanut periksi.
Vaikka sanoin mitä,
poliisilla oli uskottava selitys kaikkeen.
Poliisi halusi minut alasti vaatekappale kerrallaan.
Se alkoi kenkien riisumisesta.
Ja sitten housuni.
Ja sitten työpaitani.
Yksi vaatekappale kerrallaan.
Ja paljon puhumista.
Soittaja halusi selvästi edetä hitaasti.
Aloitti kevyesti -
nähdäkseen, onnistuuko hän.
Sitten se meni pahemmaksi.
Aloin olla hysteerinen.
Rukoilin -
ja sanoin: "Tämä ei ole oikein."
Sillä ei ollut väliä. Se vain sai poliisin suuttumaan.
Hän pyysi päällikköä kuvailemaan kehoani.
Hän halusi päällikön kuvailevan rintojani ja sukupuolielimiäni.
Jopa kuppikokoani.
Silloin otin puhelimen ja huusin:
"Mitä tekemistä kuppikoollani ja muulla -
on muka varastetun viisikymppisen kanssa?"
Vaikka olin häväisty ja traumatisoitunut,
en ollut tarpeeksi vahva lähteäkseni pois sieltä.
Silloin -
työkaverini Derek tuli sisään.
Hän näki, että jokin oli vialla.
ELIZABETHIN KOLLEGA
Oli vuosi 1999 Idahon Blackfootissa.
Työpaikkoja oli vähän,
joten päädyin töihin pizzapaikkaan.
Olin 22-vuotias.
Suurin osa tarjoilijoista oli alle 18-vuotiaita.
Menin sisään työntekijöiden ovesta.
Huomasin heti, että jokin oli vialla.
Kysyin kokilta, mitä oli tekeillä, koska en nähnyt tarjoilijoita.
Vain kokki, kasa pizzoja, valtavasti leipätikkuja -
ja noutoruokaa pakattavaksi.
Kauhea kaaos.
Kysyin: "Mitä on tekeillä?" Kokki sanoi: "Jotain toimistossa."
Kun tulin kulman takaa ja näin päällikön,
hän katsoi minua.
En koskaan unohda, miten hän hikoili.
En ole nähnyt vastaavaa.
Näin,
kun nuorelle naiselle tehtiin ruumiintarkastus.
Sanoin:
"Mitä helvettiä sinä teet?"
Hän sanoi: "Poliisi on puhelimessa.
Hän käski tekemään ruumiintarkastuksen."
Otin puhelimen ja kysyin: "Kuka siellä?"
Hän sanoi:
"Olen Blackfootin poliisilaitokselta."
Hän kuulosti rauhalliselta. Kuin hän tekisi sellaista joka päivä.
Sanoin: "Sitten sinun pitäisi tietää,
ettei ravintolapäällikkö saa tutkia alaikäisiä.
Varsinkaan naisia."
Sanoin: "Oikea poliisi pitää saada paikalle."
Hän lopetti puhelun.
Ulkopuolisen piti tulla -
ja hätääntyä kaikesta tarpeeksi -
tehdäkseen siitä lopun.
Olin kiitollinen väliintulosta.
Olisinpa mennyt aiemmin.
Tein, mitä pitikin, kun menin sinne.
Suututtaa, että ihmisiä käytetään hyväksi niin.
Kun tajusin sen huijaukseksi,
että joku vain esitti poliisia,
olin raivoissani.
Vuonna 1999 olisin uskonut, että päällikkö oli sen takana.
Kun sain tietää,
että sama oli tapahtunut monissa muissakin osavaltioissa,
ei ollut järkeä, että päällikkö olisi mukana siinä.
En usko,
että kukaan ravintoloissa liittyi siihen.
Heitä vain käytettiin hyväksi.
Menin kotiin, mutta valvoin myöhään ja kirjoitin…
Kirjoitin koko tarinan.
Hän uhkaili minua ja sanoi, että joutuisin vaikeuksiin.
Jouduin riisumaan housuni.
Minulla oli häväisty olo. Hän häpäisi kehoni.
Istuin alas lehtiöni kanssa -
ja kirjoitin tarinani. Se oli todella vaikeaa.
Minua oli kohdeltu väärin.
Oli lannistavaa kuulla,
ettei poliisi käyttäisi paljon voimavaroja -
tapauksen tutkimiseen.
Se ei ollut prioriteetti.
On vaikea uskoa,
että joku teki sitä kaikkialla -
ja pääsi aina pälkähästä.
Eikö kaikkia tapauksia tutkittu? Pelättiinkö niistä ilmoittaa?
Todella outo tapaus. Sitä on vaikea kuvailla.
Meillä oli todisteet.
Videolta näkyi, että se todella tapahtui.
Muilla ei ollut todisteita.
Heillä oli vain lausunto,
jossa joku sanoo: "Näin tapahtui."
Tietääkseni -
olin ainoa, joka tutki tätä.
En tiennyt, että joku muukin oli kannoilla.
Uskomaton puhelinhuijari -
iski perjantaina neljään Wendy'siin Bostonissa.
Soittaja väitti olevansa poliisi -
ja sai ravintolapäälliköt -
tekemään laittomia ruumiintarkastuksia työntekijöille.
Kauheimmassa tapauksessa -
nuori naispäällikkö huijattiin ahdistelemaan miestarjoilijaa.
Tapahtui uskomattomia seksuaalisia tekoja.
Miestä pyydettiin levittämään kätensä ja jalkansa.
Päällikkö koski häntä sopimattomasti. Myös sukupuolielimiin.
Oli kauheaa, mitä uhrit joutuivat kärsimään.
Jos lapselleni olisi tehty niin…
RIKOSYLIKONSTAAPELI
…olisin raivostunut.
Kohtelen ihmisiä kuin perhettä,
joten suututtaa, että niille miehille ja naisille tehtiin niin.
Halusin saada sen loppumaan.
Tapauksen outous herätti kiinnostukseni.
Meillä oli paljon huumetapauksia.
Se oli päivittäistä.
Ostimme heroiinia, ostimme kokaiinia…
Muotihuumeita kuten ekstaasia ja oksikodonia.
Edellisenä päivänä ostimme heroiinia.
Nyt etsin poliisina esiintyvää huijarisoittajaa.
Emme tienneet, mistä puhelu tuli.
Meillä ei ollut epäiltyjä. Ei ketään.
Palasin toimistolle ja nostin kädet ilmaan.
"En tiedä, miten löydän neulan heinäsuovasta."
Videon lisäksi minulla oli yksi muu todiste.
Puhelinnumero edellisen soittajan tiedoista.
Ravintolan työntekijälle -
tuli mieleen käyttää yhdistelmää tähti ja 69.
Jos muistaa vielä lankapuhelimet,
näppäilemällä tähden ja 69 -
sai yhteyden edelliseen soittajaan.
Ilman sitä numeroa tapaus olisi haudattu.
Katsoin sitä puhelinnumeroa.
Soitin siihen.
Se oli varattu.
Ajattelin: "Hetkinen. Ei."
Soitin uudestaan.
Se oli yhä varattu.
Istuin siinä ja ajattelin, että minulla oli puhelinnumero,
eikä se auttanut yhtään.
En saanut silloin paljon apua.
Minulla ei ollut paria muuta rikostutkijaa auttamassa.
Tutkimus ei johtanut mihinkään.
Hoidin tutkimusta käytännössä yksin,
ja se oli todella rankkaa.
Miettikää nyt. Mitä todisteita minulla oli?
Mutta tiesin, että tekisin kaikkeni -
saadakseni tekijän kiinni.
Ensimmäinen tehtävä -
oli selvittää, mistä puhelut olivat tulleet.
Sain tuomarin määräyksellä useita puhelutietoja.
Sain tietää, että numerot eivät olleet oikeita.
Ei mitään.
Emme tienneet muuta.
Emme tienneet, oliko kyseessä kännykkä vai lankapuhelin.
Kävin läpi useita ihmisiä AT&T-operaattorilla.
Minut siirrettiin -
ihmiseltä toiselle kerta toisensa jälkeen.
Vihdoin -
oltuani puhelimessa puolitoista tuntia -
puhuin eräälle naiselle -
enkä koskaan unohda, mitä hän sanoi.
"Kuule.
Kyseessä saattaa olla yksi prepaid-puhelukorteistamme."
Ajattelin: "Hyvä on."
En tiennyt puhelukorteista. Sellaiset tapaukset eivät olleet tuttuja.
Kukaan ei tiennyt siitä teknologiasta.
Se oli seuraava askel. Prepaid-kortin jäljittäminen.
Soittaja ei ollut paikallinen,
joten ymmärrän, miksi hän käytti prepaid-kortteja.
Siihen aikaan -
prepaid-kortit olivat yleisiä.
Ne olivat käteviä ja halpoja.
Puhelut kestivät jopa 90 minuuttia.
Ne olivat kalliita puheluja.
Soitin AT&T:lle.
"Olette pidossa.
Teitä palvellaan 30 minuutin päästä."
Istuin ja odotin. Kuuntelin kauheaa musiikkia.
Sitten joku vastasi.
"Tässä Michelle haasteosastolta.
Miten voin auttaa?"
Sanoin tarvitsevani oikeat numerot -
väärien numeroiden takana.
Hän sanoi, ettei niitä voi jäljittää.
Sanoin: "Siinä ei ole järkeä.
Väitätkö, ettet voi mitenkään jäljittää näitä prepaid-numeroita?"
Hän sanoi: "Kyllä."
Siinä vaiheessa en tiennyt, mitä sanoa tai tehdä.
Voisi sanoa, että etsin ääntä puhelimessa,
mutta oikeasti etsin puhelinnumeroa.
En ollut koskaan kuullut ääntä.
Kuullessani en olisi tunnistanut sitä.
Loputtomiin umpikujia ja turhautumista.
Sama se, mitä piti tehdä,
montako työtuntia tuli, kenelle piti soittaa.
En tiennyt, mihin hän pystyi.
Tiesin vain, että hän oli paha mies.
Hänet piti saada vankilaan mahdollisimman nopeasti.
Siinä vaiheessa minä vain soittelin.
Muille poliisilaitoksille, AT&T:lle.
Puhuin AT&T:n Michellelle enemmän kuin vaimolleni.
Puhuimme jatkuvasti pidemmän aikaa.
Jatkoin kyselemistä.
"Eikö niitä tosiaan voi jäljittää?"
Sanoin: "Katsoin puhelukortteja. Kaikissa on eri numero.
Mitä ne tarkoittavat?" "En tiedä."
"Miksi niissä on viivakoodi?" "En tiedä."
Sanoin: "En luovuta ennen kuin saan vastauksen."
Hän soitti minulle vähän paremmalla tuulella.
Hän sanoi: "Sain vastauksia.
Vaikka emme halua ihmisten tietävän, 9/11:n jälkeen prepaid-numerot -
ovat olleet jäljitettävissä."
Innostuin. Ajattelin: "No niin."
Michelle sanoi: "Puhelut tulevat -
Floridan Panama Citystä."
Nyt onnistui. Saimme sijainnin.
Vihdoin sain tietää, että puhelu tuli Floridan Panama Citystä.
Ajattelin: "Sinne mennään pitämään hauskaa rannalla."
Järkyttävää, että siellä voitiin tehdä sellaisia rikoksia.
En tiennyt, mitä ajatella,
mutta tiesin, että olin juuri saanut todella tärkeää tietoa.
Nyt tiesin, että sijainnit olivat oikeita.
Mutta ne olivat yleisöpuhelimia.
En voinut mennä kenenkään ovelle.
Monet käyttivät yleisöpuhelimia.
Tiesin, milloin ja mistä puhelu oli tullut.
Tiesin, missä tekijä oli silloin.
Siinä kaikki. Emme tienneet mitään muuta.
Olin taas alkupisteessä.
POLIISILAITOS
Soitin Panama Cityn rikostutkijoille.
He sanoivat saaneensa lukuisia puheluja -
liittyen huijaripuheluihin, jotka tulivat alueelta.
Joku esitti poliisia ja teki ruumiintarkastuksia.
Ajattelin: "Mitä?
Emme olekaan ainoita." Olin ällistynyt.
Tajusin, että hän oli harjoitellut niin paljon,
että tiesi täsmälleen, mitä sanoa.
Hän ei kai onnistunut joka kerta.
Usein puhelu katkaistiin.
Hän pääsi tiettyyn pisteeseen ennen puhelun katkaisua.
Seuraavassa paikassa hän pääsi vähän pidemmälle.
Jotkut katkaisivat puhelun heti,
mutta hän oppi esittämään roolia.
Hän oppi pelaamaan peliä.
Se siinä oli niin sairasta.
Kun hänestä tuli yhä parempi,
siitä tuli kuin huumetta.
Hänen oli pakko saada sitä.
En uskonut, että kyseessä oli poliisi.
Ehkä joku poliisiksi haluava. Joku, joka halusi valtaa.
Ehkä hän piti itseään voittamattomana.
Hän onnistui neljästi Massachusettsissa.
Jokaisella yrityksellä.
Me varmaan kaikki kuvittelimme olevamme ainoita,
ja sitten tuntui typerältä.
Koska se oli tapahtunut niin monelle naiselle,
minusta tuntui vähemmän typerältä ja naiivilta.
Mutta sen myöntäminenkin…
On lannistavaa huomata,
että oikeuslaitoksessa on niin paljon puutteita.
Hänet pitää ehdottomasti pidättää -
ja saada maksamaan teoistaan.
Hän tuhosi uhrien ja heidän perheidensä elämän.
Kukaan USA:ssa ei voinut sanoa varmuudella,
että oma lapsi oli turvassa hirviöltä.
Meidän oli löydettävä soittaja,
jotta uhreja ei tulisi lisää.
Joskus en saanut unta, kun mietin asiaa.
Halusin hänet telkien taa,
jotta kukaan ei enää joutuisi hänen uhrikseen.
Siinä vaiheessa olin umpikujassa.
Olimme siinä tilanteessa,
että puhelujen jäljittäminen oli johtanut umpikujaan.
Keinot olivat lopussa.
Mutta en luovuttanut,
koska olin pääsemässä asian ytimeen.
Sain tehdä oikeaa poliisin tutkimustyötä.
Se on rankkaa, mutta se käy minulle.
Seuraava askel oli selvittää,
mistä puhelukortti oli ostettu.
Vihdoin sain sen tiedon.
Kortit ostettiin 19. helmikuuta Walmartista -
Panama Citystä.
Ehkä se oli toivomamme läpimurto.
Isoilla yrityksillä on valvontakamerat.
Pienellä lähikaupalla ei välttämättä olisi kameroita.
Soitin Walmartiin ja kysyin videota.
Tiesin, milloin kortti oli ostettu.
Kaikki sanoivat: "En voi auttaa. Puhu tälle tyypille."
Minua palloteltiin ihmiseltä toiselle, kunnes vihdoin -
joku sanoi: "Voin järjestää sen sinulle."
Sain vihdoin VHS-nauhan -
ja laitoin sen videonauhuriin toimistossani.
Kun aloin katsoa, tajusin,
ettei se ollut, mitä odotin.
Niitä nauhoja käytettiin toistuvasti -
noin puoli vuotta. Laatu oli surkea.
Kuvaa oli seitsemästä paikasta kaupassa.
Välähdys koruosastolta, sitten sisäänkäynti.
Uudestaan ja uudestaan.
Välähdyksiä paikoista ja sitten sisäänkäynti.
Kassat eivät näkyneet videolla.
Jos olisin jatkanut katsomista, olisin seonnut.
Olisin päätynyt pehmustettuun huoneeseen.
Vaikka miten hidastimme videota -
ja poistimme muita kameroita,
kauppaan meni varmaan tuhat miestä sen tunnin aikana.
Ja oletimme, että hän meni kauppaan -
juuri ennen ostosta ja lähti -
heti sen jälkeen.
En löytäisi videolta mitään.
Mahdotonta.
En tiennyt, miten edetä.
Oli kulunut neljä kuukautta.
Neljä kuukautta kovaa työtä!
Olin taas umpikujassa.
Sitten sain puhelun Buddy Stumpilta Mount Washingtonin poliisilaitokselta.
Vihdoin eräänä päivänä soitin Vic Flahertylle.
Huomasin, ettei hän ollut Bostonista.
Minun kanssani ei kannata keksiä pyörää uudestaan.
Tiesin, että puhelu oli tullut Panama Citystä.
Rikostutkija siellä kertoi, että Massachusettsissa -
oli samanlainen tapaus.
Piti ottaa yhteyttä rikostutkija Vic Flahertyyn.
Hän kertoi tietonsa.
Hän oli pieneltä poliisilaitokselta.
Poliisilaitoksemme oli pieni. Se oli pienempi.
Hän oli yllättynyt, että joku oli päässyt yhtä pitkälle kuin hän.
Hän otti tapauksen tosissaan.
Olin aivan innoissani.
En enää tuntenut olevani yksin.
Jollekulle muulle oli yhtä tärkeää löytää tekijä.
Oli hienoa puhua Buddyn kanssa,
koska se oli uusi tapaus.
Meillä oli uutta tietoa ja…
"Kuulin, että voit auttaa -
jäljittämään tämän puhelukortin."
Sanoin: "Lähetä tiedot minulle, niin palaan asiaan.
Voin jäljittää, mistä puhelukortti ostettiin."
Ensin ajattelin:
"Emme voi ratkaista tapausta." Ja sitten: "Kyllä voimme."
Soitin suosikkinaiselleni AT&T:llä -
ja sanoin: "Et usko tätä. Taas uusi tapaus.
Vielä kauheampi, ja kyseessä on selvästi sama tekijä."
AT&T:n mukaan Mount Washingtonin huijauksessa käytetty puhelukortti -
ostettiin toisesta Walmartista kuin minun tapauksessani.
Soitin Walmartiin. Ensin kysyin: "Onko kassoilla kamerat?"
Sain kuulla: "Kyllä."
Kysyin: "Todellako?" "Meillä on kamerat."
Sanoin: "Hanki videot."
Muutamaa päivää myöhemmin sain VHS-nauhan.
TOISTA
Käynnistin videon.
Ostos oli tehty klo 13.02.
Katsoin vähän eteenpäin.
Silloin epäilty tuli kuvaan.
Hän laittoi tavarat tiskille.
Valkoihoinen mies, 30 - 40-vuotias,
noin 180-senttinen, mustat hiukset.
Hihnalla näkyi jotain litteää.
Se näytti puhelukortilta.
Katsoin häntä ja ajattelin: "Luoja."
Kuvan laatu oli todella hyvä.
Ajattelin: "Hitto. Nyt nappaamme hänet."
Meillä oli kuva epäillystä.
Hän osti puhelukortin,
jota käytettiin Mount Washingtonin huijauksessa.
Näin sen itse.
Se oli iso läpimurto.
Soitin Buddylle ja sanoin: "Meillä on kuva hänestä."
Olin innoissani.
Maassa on 300 miljoonaa ihmistä,
ja sain rajattua yhteen mieheen.
Nyt olin valmis laitamaan kaiken peliin.
Mutta kamerat kuvasivat yläpuolelta.
Emme saaneet hyvää kuvaa kasvoista.
Miten tunnistaisimme hänet?
Oli saatava paras kuvakulma.
Palasimme katsomaan minun videotani,
koska siinä näkyi sisäänkäynti ja uloskäynnit.
Kamera kuvasi suoraan.
Jos näkisimme hänet, saisimme hyvän kuvan.
Taas se alkoi.
Olimme taas pienessä huoneessa -
kuuden monitorin edessä. Päätä särki.
Mutta tiesimme, ketä etsimme, ja yhtäkkiä -
näimme hänet.
Hän käveli sisään.
Sama tyyppi.
Kun hän tuli sisään, sanoin heti: "Hän."
Tiesin heti.
Hänellä oli takki ja aurinkolasit -
kuin hän olisi ollut menossa töihin -
tai tulossa töistä. Siisti asu.
Huomasin housunlahkeessa raidan.
"Mitä hittoa?"
Sellainen raita -
on poliiseilla.
Hän oli poliisi.
Tekstitys: Annemai Oksanen