Og nu til et utroligt svindelnummer,
som politiet siger, mange blev ofre for.
En, der udgav sig for at være politibetjent, var overbevisende nok
til at overtale bestyrere til at misbruge ansatte seksuelt.
Hvis jeg ikke tillod visiteringen,
ville jeg blive anholdt eller fyret.
Et par betjente fortæller mig,
at der er en video af det, der skete.
Jeg havde aldrig set noget lignende, og det har jeg stadig ikke.
Jeg er på telefonen, og han fortæller mig fremgangsmåden.
"Tag hendes bluse af."
Her kommer et stykke tøj af og så et andet stykke tøj.
Jeg tror, han rørte over alt.
Tjek hendes sprækker for stoffer?
Han ville have ham til at beskrive mine bryster og kønsorganer
og endda min bh-størrelse.
Jeg var rystet.
Hvem er det?
Den psykologi, personen i røret brugte, var forbløffende.
Jeg vidste ikke, hvad han var i stand til.
Jeg vidste bare, at det var en skidt fyr.
Personen begik den perfekte forbrydelse,
fordi han er helt anonym.
Burger King og Taco Bell.
Alle restauranter, du kan tænke dig, var ofre for disse opkald.
Vi har en seksualforbryder på fri fod,
og telefonen ringer stadig hver dag.
Livet er ret godt herude.
Et godt sted at stifte familie, gode skoler.
Ikke meget kriminalitet.
PENSIONERET KRIMINALASSISTENT
Den aften, jeg fik opkaldet om McDonald's-sagen,
var jeg hjemme og passede mig selv.
Det var vicepolitimesteren, og han sagde:
"Buddy, hvad laver du?" Jeg sagde:
"Jeg sidder på sofaen, slapper af, ser gamle tv-programmer."
Og han sagde: "Du må komme ud.
Jeg er herude ved McDonald's, og jeg kan ikke forklare det.
Der foregår slemme ting herude,
jeg har brug for dig."
Det var niende april 2004.
Jeg havde kun haft min rang i tre uger.
Man kunne sige, jeg var en grøn assistent.
Jeg ankommer.
Jeg aner ikke, hvad der foregår.
Politibiler over alt, folk, der kommer og går…
Jeg gik ind på restauranten, og McDonald's var stadig åben.
Vi gik igennem køkkenet og baggangen.
Det var vanvittigt.
Folk løb rundt som hovedløse høns.
Der var en stemning, hvor alle var oprørte,
som om de havde set eller gjort noget,
de ikke kunne tro.
Jeg så ofret i kontoret omme bagved.
Hun var ked af det, hovedet hang.
Chefen var ked af det. Lederen var ked af det.
Der var kaos.
Og jeg tænkte: "Hvad i alverden har de rodet mig ud i?"
De prøvede at forklare mig, hvad der var sket,
men det, de sagde, gav ikke nogen mening.
Jeg kunne forstå,
det havde noget at gøre med et telefonopkald.
Og en af betjentene sagde til mig:
"Der er en video af det, der skete her."
Jeg sagde: "Hvad?"
Der var et overvågningskamera, der havde optaget alt.
Jeg sagde: "Okay, stop.
Vi har talt nok. Vi har tærsket langhalm på det.
Lad os se, hvad der egentlig skete."
Jeg startede videoen. Der var ingen lyd.
Så man må bruge det, man kan se, som når man ser stumfilm.
Donna Summers, der var daglig leder,
talte i telefon med nogen.
På denne dag
kom der et opkald til restauranten.
Restaurantens daglige leder
Donna Summers, 51 år, tog telefonen.
NYHEDSVÆRT
Der er en herre i telefonen, som siger, han er politibetjent.
Han arbejder for Mount Washington Politi,
som ligger under to kilometer fra restauranten.
Han siger, han har restaurantchefen
på linjen
sammen med en virksomhedsrepræsentant.
Og han har noget alvorligt at tale om.
En af hendes ansatte er anklaget for
at stjæle en pung fra en kunde.
Han beskriver hende som lille med brunt hår.
Donna Summers siger: "Ja, det er vores ansatte.
Jeg ved, hvem det er."
På videoen
kommer en ung kvinde ind i rummet.
Man kunne se, de talte sammen.
Louise Ogborn, 18 år gammel,
arbejdede på McDonald's,
fordi hendes mor havde mistet sit job
og var syg,
og hun ville hjælpe familien økonomisk.
På denne dag var der meget travlt,
og hun tilbød at blive for at hjælpe med aftenvagten.
På det tidspunkt tog Donna Summers Louise Ogborn med på kontoret.
Hun sagde til mig…
TALTE I 2007
…at jeg var anklaget for at stjæle penge fra min kundes pung.
Jeg kan huske, jeg var oprørt.
Jeg var så ked af,
at nogen kunne anklage mig for noget så frygteligt.
Personen i telefonen, betjenten,
sagde så til frk. Summers: "Her er vores muligheder.
Vi kan enten anholde hende på restauranten,
eller, hvis du vil hjælpe os,
så skal du kropsvisitere hende og se, om hun har pengene på sig."
Hun bad mig tømme mine lommer,
og jeg tog ting ud
og lagde dem på bordet…
Jeg vender vrangen ud på lommerne.
Derefter
kommer en anden leder ind,
og de har en skraldesæk, og den putter de over døren…
LEDER
…så man ikke kunne se fra gangen,
hvad der skete på kontoret.
Det var underligt,
men de prøvede vel at gøre ofret mindre utryg
ved det, der skulle ske.
Det er svært at forestille sig, hvad Donna Summers tænkte.
De fleste vil sige, at de aldrig ville tro på
nogen i telefonen, der beder dem foretage en kropsvisitering.
Men personen i røret lyder overbevisende.
Han er meget rolig,
han giver ordrer som en autoritet,
og Donna Summers adlyder alle disse ordrer fra betjenten.
Selv Louise indvilliger i det,
selvom hun ikke har lyst.
Hun protesterer og siger, hun ikke gjorde det.
Hun tænker nok: "De vil indse, det ikke var mig,
så jeg adlyder,
og forhåbentlig vil de lade mig gå."
Men så bliver det mere bizart.
Pludselig tages der et stykke tøj af
og så endnu et stykke tøj.
Jeg tænkte: "Hold da op.
Hvad pokker sker der her?"
Jeg var rystet.
Og derefter
står ofret kun i undertøj.
Pludselig
blev det også taget af.
Hun står bare der, nøgen.
Hun har ikke noget tøj på, og jeg tænkte:
"En nøgen kvinde på kontoret på McDonald's?
Hvad sker der nu?"
Opkaldet har varet omkring en time.
Jeg stod bare der med åben mund.
Jeg kunne ikke tro det, jeg så.
Efter de tog hendes tøj af,
gav de hende et forklæde, og hun prøvede at dække sig,
så godt hun kunne.
Jeg var helt afklædt. Jeg var flov.
Derefter lagde de hendes ting i en pose
og tog dem ud af rummet.
Betjenten i telefonen bad hende om
at tage alt Louises tøj,
tage hendes bilnøgler
og lægge tøjet ud i bilen.
Så her sidder Louise Ogborn,
nøgen med et lille forklæde over sig,
og indser, at hvis hun vil ud af situationen,
er der en restaurant fuld af kunder,
som hun må løbe nøgen igennem.
Hvad skal hun så gøre?
Hun er fanget der.
Jeg vidste ikke, hvad der var bag døren.
Jeg vidste ikke, om nogen ventede på mig,
og jeg ville ikke løbe ud nøgen, og jeg var rigtig bange.
Hvilket valg havde Louise,
udover at adlyde?
Den unge dame bliver ikke kropsvisiteret.
Hun holdes fanget på sin arbejdsplads.
Hun er ked af det. Man kan se på hendes ansigt,
at hun var traumatiseret af situationen.
Jeg kan kun gætte på, hvad en 18-årig tænker.
Her er en person, som nok har fulgt ordrer
hele sit liv.
Hendes liv handlede om orden.
Gå i kirke, gå til spejder, gå i skole.
Voksede op i et typisk militærhjem med streng disciplin.
Jeg lærte, at når min far eller mor bad mig om at gøre noget,
så gjorde jeg det.
Hvis en anden voksen bad mig om at gøre noget,
så gjorde jeg det uden at kny.
Derefter
kom der en mand ind på kontoret, og…
Han er midaldrende.
Han har ikke en arbejdsuniform eller et forklæde på.
Jeg tænkte: "Han er ikke ansat der,
hvad laver han på kontoret på McDonald's?"
Vi ved heller ikke, hvilken type person det er.
Kunne han have planlagt det med personen i røret?
Det har stået på i flere timer,
og Donna Summers,
hun prøver at drive en restaurant, der har travlt.
Men hver gang hun spørger: "Hvorfor tager det så lang tid?"
Så har han et svar.
"Vi er på vej. Vi mangler bare folk i dag. Bær over med os."
Det lyder som et rimeligt svar for Summers.
Men hun må tilbage på arbejde.
Og betjenten siger: "Hør.
Har du en mand i dit liv, som du stoler på?
Har du en mand eller en kæreste?
En, som kan holde øje med hende, til vi kommer?"
Donna Summers siger: "Ja. Min forlovede, Walter.
Han kan komme herhen."
Jeg tænker:
"Hvordan kunne det være det rigtige
at gøre, tror du?"
Lederen går, og han tager telefonen.
Nu lytter Walter Nix til den, der ringer,
og følger hans instruktioner.
Han siger til Louise: "Okay, han vil have, du lægger forklædet."
Så siger betjenten:
"Kan hun lave sprællemænd?
Måske kan hun løbe på stedet?
Hun må bevæge sig. Vi skal se, om der falder noget ud.
Hun kan jo have gemt noget."
Hun har været i lokalet i næsten to timer.
Jeg ser disse handlinger.
Sprællemænd, nøgen. Løben på stedet.
Stå på stolen.
Det fortsatte bare.
Fra tid til anden
kommer Donna Summers tilbage til kontoret.
Hver gang hun kommer ind, ser man Louise Ogborn
dække sig med forklædet.
Hun tror ikke, der foregår noget.
Hun tror, han bare sidder og lytter til politibetjenten
og holder øje, indtil politiet kommer.
Man må tro, Louise er mentalt overvældet,
og hun får ingen hjælp af Donna Summers.
Der er et tidspunkt,
hvor Donna Summers kommer ind på kontoret.
Og Louise Ogborn er ikke dækket af forklædet.
Walter Nix sidder ved siden af hende.
Om hun så det eller ej…
Hun kom hurtigt tilbage og så det måske ikke.
Der gøres ikke noget.
På det tidspunkt må Louise tro:
"Jeg er helt alene.
Ingen vil hjælpe mig."
Jeg gjorde, hvad jeg måtte for at overleve.
Den i telefonen bad mig sige: "Javel. Nej, hr."
Ellers ville jeg blive straffet.
Jeg var rædselsslagen. Jeg vidste ikke, om det var min sidste dag på Jorden.
Jeg vidste ikke, om jeg ville klare det.
Så vidt, jeg vidste,
var Walter Nix respekteret i lokalsamfundet. Kirkegænger med familie.
Han trænede et børnebaseballhold og var omkring børn hele tiden.
Folk stolede på ham,
og Donna skulle giftes med ham.
Men han var så langt ude af sin komfortzone
med manden, der talte i telefonen,
at al moral, han havde i sig…
Det mistede han bare.
Det blev bare værre i løbet af videoen.
Han havde endda den unge dame på skødet,
mens han smækkede hendes nøgne bagdel.
Til et punkt, hvor man kunne se røde mærker.
Og…
Han fortsætter med at slå i omkring 20 minutter.
Louise Ogborn er ydmyget, bange.
Hun frygtede nok for sit liv.
Jeg græd hele tiden.
Han havde allerede slået mig, og…
Jeg anede ikke, hvad han havde gjort,
hvis jeg havde sagt ham imod og havde søgt hjælp.
Videoen fortsatte
og nåede til en mørk time.
Walter Nix fik besked om
at få Louise Ogborn til at sidde på skødet.
"Vi kan tjekke hendes ånde.
Du kan muligvis lugte, om hun lugter af stoffer eller alkohol."
Og så siger politibetjenten, at han skal kysse Louise Ogborn.
Over den næste time overtales han til at gennemgå alle disse ting.
Og, som om det ikke var nok,
så siger betjenten til Walter Nix:
"Jeg har brug for, hun foretager en seksuel akt."
Og det bad han hende om.
Walter Nix fik ofret til at udføre oralsex på sig.
Ingen forstår, hvordan dette skete.
Men det gjorde det.
Jeg lukkede af.
Jeg følte ikke noget.
Jeg tømte hovedet.
Jeg sørgede for, jeg ikke rigtig var der mentalt.
Det var svært at se på, og…
…jeg kunne ikke tro det, jeg så.
Og jeg blev ret oprevet.
Jeg blev oprevet,
fordi jeg ikke kunne se, hvordan sådan noget kunne ske.
Hvis man ikke kan være tryg på McDonald's,
så er det en sørgelig verden.
En ung dame er blevet seksuelt misbrugt, fysisk misbrugt…
Jeg tænkte: "Hvad pokker skal jeg gøre?"
Walter Nix måtte tænke:
"Hvad har jeg gjort?"
Han indså, det var forkert.
Det vidste han, for han stak af.
Jeg havde set nok til at vide, at der var sket en forbrydelse.
Jeg bad en betjent tage til hans adresse
og hente ham ind på stationen.
Han var lige så skyldig som manden i røret.
Han var nok mere skyldig.
Man skal ikke gøre noget, bare fordi nogen siger det.
Så på det tidspunkt
tænker Summers: "Hvad skal jeg gøre?"
Der kom en ældre herre ind,
som var en pedel, der havde fri.
Han tager telefonen.
Han hører et par ord og siger:
"Aldrig i livet. Det kommer ikke til at ske. Det er forkert."
Han havde nok fornuft til at tænke: "Vent lidt.
Er det en rigtig betjent?"
Han sagde til Donna Summers, det var et falsk opkald.
Så indså hun endelig:
"Vent lidt. Er det ikke ægte?"
Og alt går i stå.
Det hele var svindel.
Der indser de, at de er blevet snydt.
Men jeg tænker: "Hvem var det, der ringede?
Han er da ikke politibetjent."
Min eneste tanke var:
"Hvordan pokker kan en fyr få nydelse af at gøre dette over telefonen?"
Men han fik tydeligvis noget ud af at lytte til det, der foregik.
Jeg tror også, han hyggede sig med at vide, at han havde styrken til
at komme ind i folks hoveder
og få dem til at adlyde hans instrukser.
Mens jeg tænkte,
vidste jeg, vi måtte få ofrets vidneudsagn.
Så jeg satte mig ned
overfor hende,
og…
…så hende i øjnene.
Jeg kendte hende.
Ja. Hun var min nabo.
Jeg sagde: "Louise?"
Hun sagde: "Ja, det er mig."
Og…
Hendes far var min ven.
Vi var børn sammen.
Og…
Det ramte mig.
Og…
Sagen blev meget personlig.
Det gav mig mere drive.
Gjorde mig målrettet.
Jeg ville finde de skyldige
og få dem i fængsel.
Tre uger før, da jeg tog jobbet,
forventede jeg ikke sådan en sag.
Vi måtte fastslå, hvor opkaldet kom fra,
før vi kunne begynde at løse sagen.
Personen i røret virkede,
ud fra udsagn og det, de fortalte mig,
som om han vidste,
hvad der foregik inde på kontoret.
Mit instinkt sagde mig, at han var i nærheden.
Efter vi havde fået vidneudsagn den aften,
kørte jeg faktisk derover igen til parkeringspladsen.
Dengang var mobiltelefoner kun lige kommet frem.
Mønttelefoner blev brugt omtrent hver dag
af mange almindelige mennesker.
Der var et par mønttelefoner på forsiden af Winn-Dixie-butikken.
Det måtte være en mønttelefon.
Og den måtte have direkte udsyn til McDonald's.
Det er den eneste grund til, at nogen ville gøre det.
For de ville se på McDonald's
og holde øje med, om politiet kom,
og se, om deres spøg lykkedes.
Jeg troede, det kunne være en utilfreds ansat.
Det kunne også være nogen, der kendte Louise.
Om de ville lave en spøg med hende for sjov,
eller om de havde noget imod hende, vidste jeg ikke, men det var muligt.
Tankerne farer i forskellige retninger
for at prøve at finde vejen frem.
På min næste vagt
gennemgik jeg udsagnene
for at skaffe mere information, der kunne hjælpe mig med at løse den.
Jeg følte, det var en nål i en høstak fra begyndelsen.
Og så…
Pludselig sad jeg der, og jeg tænkte:
"Jeg søger på internettet."
Skrev "McDonald's kropsvisitering".
Og bum!
Der kom meget information frem
fra restauranter og butikker, hvor dette var sket på tværs af landet.
Hver sag havde næsten samme fremgangsmåde.
I nogle sager kaldte de politibetjenten det samme,
kriminalassistent Scott.
Vi havde en McDonald's i Hinesville, Georgia,
hvor en ældre pedel
udførte kropsvisitering på en kvindelig ansat.
På en Taco Bell i Phoenix, Arizona,
fandt restaurantchefen en gæst, der passede til beskrivelsen og
kropsvisiterede hende.
I 95 var det en McDonald's i Raleigh, North Carolina.
I 98 var det i Oak Brook, Illinois.
Han dukkede op overalt.
Milwaukee, Wisconsin.
Taco Bell og Burger King og Hardee's og Applebee's
og alle restauranter, du kan tænke dig, var ofre for disse opkald.
Jeg indså, jeg havde information om 73 sager i 32 stater.
Det første opkald
var i 1994.
Jeg var i 2004.
Og jeg tænkte:
"Sikke noget møg.
Det var ikke fra den lokale mønttelefon."
Alle holdt øje med mig.
Det var et afgørende øjeblik i min karriere.
…næsten utroligt svindelnummer udført mange gange over hele landet.
Og nu et utroligt svindelnummer, som politiet siger, mange er ofre for.
Vi ved, der er 70 forskellige steder
over hele landet, som I kan se.
En landsdækkende efterforskning.
Det samme svindelnummer er sket i 69 andre virksomheder i 32 stater
over ti år.
Assistent Stump er en helt for den unge pige,
da han sporede hundredvis af opkald.
Gerningsmanden kom ind i folks hoveder.
Jeg indså det ikke før senere, men jeg fik en sag,
der var stor,
og ingen andre kunne løse den.
Vi var bange for,
at flere mennesker ville komme noget til.
Vi vidste, vi havde en skidt fyr,
der troede, han kunne gøre hvad som helst.
Han havde gjort det i ti år,
og han troede ikke, han kunne fanges, så han ville fortsætte.
Jeg er bekymret for,
at vi har en sexforbryder på fri fod.
Jeg tænkte: "Hvad kan der ske i aften?"
Hvilken virksomhed bliver ramt? Hvilket ungt offer bliver et offer?
Nogen måtte stoppe det monster.
Jeg vidste, at for at fange ham
måtte jeg forstå hans fremgangsmetode.
For at gøre det
måtte jeg forstå mere om hans tidligere sager.
Blackfoot er et tæt lokalsamfund.
Det er en lille landbrugsby.
Konservativ og rimelig religiøs.
SVINDELOPKALD NR. 26
Jeg følte mig altid tryg.
Personen gik efter bestemte typer.
Han gik efter små byer,
hvor folk var mere autoritetstro.
Især, hvis nogen siger, de er fra politiet.
Jeg blev lært at respektere autoritet hos dem, der havde ansvar for mig.
Lærere, folk i kirken, dem, der er ældre end mig.
Den person var klog nok til at vide,
at mindre byer kan have
letpåvirkelige unge, der arbejder på fastfoodrestauranterne,
som virkelig har brug for deres job.
Jeg var 16 år, da jeg fik jobbet.
Og jeg var glad, da jeg fik det.
Fordi jeg kunne tjene mine egne penge.
Jeg var loyal, pligtopfyldende, kom altid tidligt.
Det var 16. december 1999.
Bare en normal, kold decemberaften.
Pludselig blev jeg kaldt ind på kontoret.
Chefen fortalte mig, han talte i telefon
med nogen ved navn betjent Davis fra Blackfoot Politi.
En kvinde havde besøgt restauranten tidligere den aften.
Hendes pung var stjålet,
og der var 50 dollar i.
Og hun vidste, en tjener
tog den.
Det var mange penge,
når man tjener 2,8 dollar i timen plus drikkepenge.
Men jeg kunne ikke drømme om at røre en gæsts personlige ejendele.
Og så sagde de, at det var…
Den, hun mente, havde hendes pung,
var en servitrice,
lige over 150 cm med blond hår.
Det, svindleren gør over telefonen,
er at give en generel beskrivelse,
og han ved, der vil være en ung ansat,
der passer til beskrivelsen af en lille, beskeden, ung kvinde.
Jeg sagde: "Jeg er ikke 150 cm.
Jeg er ikke blond. Det var ikke mig."
Jeg stod fast.
Uanset, hvad jeg sagde,
havde betjenten et troværdigt svar på alt.
Betjenten ville have tøjet fjernet et stykke ad gangen.
Det begyndte med at tage skoene af.
Så var det mine bukser.
Så var det min uniformsskjorte.
Så et stykke ad gangen.
Med en masse snak indimellem.
Personen lader til at elske det langsomme tempo.
Begynder stille
for at se, om han kan snøre personen.
Så bliver det større og større. Det eskalerer.
Det fortsatte, og jeg blev mere hysterisk,
jeg bønfaldt dem,
og jeg gentog: "Det er ikke rigtigt."
Det var lige meget. Betjenten blev bare mere vred.
Han bad min chef beskrive min krop.
Han skulle beskrive mine bryster og mine kønsorganer…
Og endda min bh-størrelse.
Der tog jeg telefonen og skreg:
"Hvordan i alverden har min bh-størrelse
noget at gøre med et påstået tyveri af 50 dollar?"
Selvom jeg følte mig krænket og traumatiseret,
så havde jeg ikke nok personlig styrke til at komme ud derfra.
Det var omtrent der,
at min kollega Derek kom ind.
Og kunne se, der var noget galt.
ELIZABETHS KOLLEGA
Det var i 1999 i Blackfoot, Idaho.
Der er ikke mange jobs her,
så jeg endte med at få et job på en pizzarestaurant.
Jeg var 22 år dengang.
De fleste tjenere var under 18 år.
Jeg gik ind ad de ansattes indgang.
Jeg bemærkede med det samme, at noget var helt galt
og spurgte kokken, hvad der foregik, for jeg kunne ikke se nogen tjenere.
Der var bare kokken, en stak pizzaer, masser af grissini,
takeaway, der skulle i æsker.
Det var kaos.
Jeg sagde: "Hvad foregår der?" Hun sagde: "Der sker noget på kontoret."
Da jeg kom rundt om hjørnet og så chefen,
så han op på mig.
Jeg vil aldrig glemme, hvordan han svedte.
Jeg har aldrig set noget lignende.
Jeg så
en ung dame blive kropsvisiteret.
Jeg sagde:
"Hvad fanden laver du?"
Han sagde: "Der er en betjent i telefonen.
Og jeg kropsvisiterer for politiet."
Jeg tog telefonen og sagde: "Hvem er det?"
Og fyren sagde:
"Det er en betjent fra Blackfoot Politi."
Han lød rolig, fattet, som om han gjorde det her hver dag.
Og jeg sagde: "Så burde du vide,
denne chef ikke bør kropsvisitere en mindreårig.
Især ikke en kvinde."
Jeg sagde: "Vi skal have rigtigt politi herhen."
Og så lagde han på.
Det krævede, at nogen kom ind
og blev forskrækket nok
til at gøre noget og stoppe situationen.
Jeg var taknemmelig for hans indgriben.
Jeg ville gerne være kommet før.
Jeg gjorde det rigtige, da jeg kom.
Det gør mig vred, at nogen udnytter folk på den måde.
Da jeg indså, det var svindel,
og at det bare var en person, der udgav sig for at være betjent,
blev jeg gal.
I 1999 ville jeg have sagt, chefen var med i det.
Efter at have opdaget,
at det er sket så mange gange i mange forskellige stater,
kan jeg ikke se, hvordan han kunne være involveret.
Vel? Jeg tror ærlig talt ikke,
at nogen fra restauranterne var involverede.
Jeg tror, de blev udnyttet.
Så tog jeg hjem, men blev oppe sent og skrev.
Skrev hele historien ned.
HAN TRUEDE OG SAGDE, JEG KUNNE KOMME I PROBLEMER MED LOVEN
SÅ FIK HAN MIG TIL AT TAGE BUKSERNE AF.
JEG FØLTE MIG MEGET KRÆNKET OVER, AT HAN BESKÆMMEDE MIN KROP
Bare at sætte mig med min notesblok
og komme igennem min historie. Det var rigtig hårdt.
Jeg blev forurettet.
Jeg var ked af at opdage,
at politiet ikke ville bruge markante resurser
på at undersøge det her.
Det var ikke en prioritet for dem.
Det, der er svært at tro,
er, at nogen gjorde det her overalt
og slap afsted med det.
Blev alle sagerne ikke efterforsket? Var folk bange for at anmelde det?
Denne sag er så bizar. Det er svært at beskrive.
Vi havde beviserne,
den ubestridelige video af, at dette skete.
Det havde de andre agenturer ikke.
De havde ikke andet end vidneudsagn:
"Det var det, der skete med mig."
Jeg troede,
jeg var den eneste, der efterforskede sagen.
Jeg anede ikke, at en anden også var efter ham.
Utænkelig telefonsvindel
ramte fire afdelinger af Wendy's i Boston sent fredag.
Personen hævdede at være politibetjent
og snød chefer
til at udføre ulovlige kropsvisiteringer på ansatte.
I den mest chokerende sag
blev en ung kvindelig chef snydt til at krænke en mandlig tjener seksuelt.
Der skete vanvittig seksuel adfærd,
hvor han blev bedt om at sprede arme og ben.
Hun rørte ham på en upassende måde. Inklusive hans ædlere dele.
Det var grusomt, hvad de ofre oplevede.
Hvis nogen gjorde det ved mit barn…
KRIMINALASSISTENT
…ville jeg være gal.
Jeg behandler folk som familie,
så jeg bliver vred over, at disse mænd og kvinder kom ud for det.
Og jeg ville sørge for, at det stoppede.
Den gjorde mig nysgerrig, fordi den var bizar.
Normalt har vi mange narkosager.
På daglig basis
er vi ude for at købe heroin og kokain.
Modestofferne, de kalder Molly og OxyContin.
I går købte vi heroin.
I dag prøver jeg at spore en svindler, der påstår at være betjent.
Vi anede ikke, hvor opkaldet kom fra.
Vi havde ingen mistænkte. Ingen.
Jeg kom tilbage på kontoret og tænkte:
"Jeg ved ikke, hvordan jeg finder nålen i høstakken."
Udover videoen havde jeg ét andet bevis.
Det var nummeret fra returopkaldet.
En ansat på restauranten
var hurtig i vendingen og ringede retur.
For de af os, der husker fastnettelefoner,
kunne man taste en kode
og ringe tilbage til den sidste, der ringede.
Hvis jeg ikke havde haft det nummer, så var sagen gået i stå der.
Jeg sidder der og ser på nummeret.
Jeg ringer op.
Jeg får en optaget-tone.
Jeg tænkte: "Vent. Nej."
Jeg ringer igen.
Jeg får en optaget-tone.
Jeg sidder der og tænker, jeg har et telefonnummer.
Og det fortæller mig ingenting.
Dengang havde jeg ikke meget hjælp.
Jeg havde ikke to eller tre andre assistenter med.
Jeg havde ingen spor.
POLITI
Jeg efterforsker alene,
og det er svært.
Tænk over det. Hvilke beviser er der?
Men jeg vidste, jeg ville gøre alt, jeg kunne,
og hvis jeg gjorde det, ville jeg fange ham.
Det første spor i sagen
var at undersøge opkaldene alle fire steder.
Jeg fik retskendelser fra dommeren for at få de optegnelser.
Jeg fik en rapport retur om, at telefonnumrene var falske.
De fører ingen vegne.
Vi vidste ikke andet.
Vi vidste ikke, om det var mobiltelefoner eller fastnet. Ingenting.
Jeg ringede til AT&T og talte med en stribe mennesker.
De sendte mig videre til en,
og jeg sagde det samme og blev sendt videre igen.
Endelig efter
omkring halvanden time i telefonen
fik jeg fat i en dame,
og jeg glemmer aldrig det, hun sagde.
"Altså,
jeg tror, det kan være fra et af vores taletidskort."
Jeg tænkte: "Okay."
Jeg vidste ingenting om taletidskort. Jeg havde aldrig haft en sag med et.
Ingen vidste noget om teknologien, det krævede.
Det var vores næste skridt. Hvordan man sporer taletidskort.
Vi vidste, det ikke var en lokal person,
så jeg kan forstå, hvorfor han købte taletidskort.
Hvis du husker tilbage,
så blev taletidskort brugt dagligt.
Det var nemt, det var billigere.
Disse opkald varede op til 90 minutter.
Så det var dyre opkald.
Jeg ringede til AT&T.
"Vent venligst", og så:
"Du kan tale med en repræsentant om 30 minutter."
Du sidder der og venter. Lytter til den rædsomme musik.
Og så tog nogen telefonen.
"Det er Michelle fra juraafdelingen,
kan jeg hjælpe dig?"
Jeg sagde, jeg skulle bruge det oprindelige nummer
bag disse falske numre.
Hun sagde: "De kan ikke spores."
"Det giver ingen mening.
Fortæller du mig, du slet ikke kan spore disse taletidskort?"
"Det kan man ikke."
Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle sige. Hvad skulle jeg gøre?
Man kunne sige, jeg jagtede stemmen i røret,
men jeg jagtede egentlig et telefonnummer.
Jeg hørte ikke stemmen.
Jeg ville ikke have genkendt stemmen alligevel.
Blindgyde efter blindgyde, frustration efter frustration,
det var lige meget.
Uanset, hvor mange timer, jeg måtte bruge.
For jeg vidste ikke, hvad den fyr var i stand til.
Jeg vidste bare, det var en skidt fyr.
Han skulle i fængsel så hurtigt som muligt.
Alt, jeg gjorde på det tidspunkt, var at ringe.
Ringe til andre agenturer, ringe til AT&T.
Jeg talte mere med Michelle fra AT&T dengang end min kone.
Vi talte sammen hele tiden, og der var meget frem og tilbage.
Jeg blev ved med at stille spørgsmål.
"Fortæller du mig, de slet ikke kan spores?
Jeg har set på et taletidskort. De har forskellige tal på."
"Hvad er de tal?" "Det ved jeg ikke."
"Hvorfor har de en stregkode?" "Det ved jeg ikke."
"Jeg giver ikke op, før du giver mig et svar."
Så ringede hun til mig, og hun virkede glad.
Hun sagde: "Jeg har fundet svar.
Efter 9/11, selvom folk ikke skal vide det,
har vi kunnet spore taletidskort."
Jeg var spændt. Så er vi i gang.
Hun sagde: "Vic, de oprindelige telefonnumre
er fra Panama City i Florida."
Sådan. Vi har en lokation.
Endelig fandt jeg ud af, at opkaldet kom fra Panama City i Florida,
og jeg tænkte: "Det er sgu da et sted, man tager på stranden."
Jeg var chokeret over, at den slags forbrydelser kan begås der.
Jeg vidste ikke, hvad det betød,
men jeg vidste, jeg havde fået fat i noget meget vigtig information.
Nu vidste jeg, det er rigtige lokationer, ikke falske.
Men de var mønttelefoner.
Hvad nytter det? Jeg kan ikke banke på en dør,
mange folk bruger den.
Jeg vidste, hvornår opkaldet var sket. Jeg vidste, hvilken telefon.
Jeg vidste præcis, hvor han var og hvornår.
Det var det. Vi havde ikke andet, vi vidste ikke andet.
Jeg måtte starte forfra.
POLITI
Jeg ringede til politiet i Panama City.
De fortalte mig, at Panama City havde modtaget mange opkald
om svindelopkald fra deres område
fra en falsk betjent, der kropsvisiterede folk.
Og jeg sagde: "Hvad?"
Er det ikke kun os? Det blæste mig bagover.
Jeg indså, at han havde så meget øvelse,
at han vidste præcis, hvad han skulle sige.
Det lykkedes nok ikke hver gang.
Der blev lagt på mange gange,
men når det skete, var han nået så og så langt.
Med den næste kom han længere, før de lagde på.
Nogen lagde på med det samme,
men han lærte at spille rollen.
Han lærte at spille spillet.
Det er det, der er sygt.
Han blev bedre til det, og da han blev bedre,
blev det nærmest en afhængighed.
Han måtte have det.
Jeg kunne ikke tro, det var en betjent.
Det kunne være en aspirant. Magtliderlig, elskede at have autoritet.
Måske følte han sig uovervindelig.
Han fik fire ud af fire i Massachusetts.
Det er 100 procent.
Vi havde nok hver især en følelse af, at det bare var os
og følte os dumme.
Men det, at det skete for så mange kvinder,
gør, at jeg føler mig mindre dum og naiv.
Men bare at indrømme det, det er…
…demoraliserende, for jeg føler,
at retfærdigheden på en måde er brudt sammen.
Han skal fanges
og bøde for sine handlinger.
Han ødelagde deres liv og familier.
Der var ingen i USA, der kunne sige med sikkerhed,
at deres datter eller søn var i sikkerhed.
Vi måtte finde personen,
så det ikke skete for flere ofre.
Nogle aftener er det svært at sove for tankerne.
Jeg måtte vide, at han er buret inde,
og at han ikke udnytter endnu et offer.
På det tidspunkt sad jeg fast,
fordi vi fandt ud af,
at der, hvor opkaldene kom fra, var en blindgyde.
Der var ikke andet.
Men jeg gav ikke op,
for nu handlede det om detaljerne.
At gå i dybden med en politiefterforskning,
hårdt arbejde, og det er fint med mig.
Så mit næste skridt var at identificere,
hvor taletidskortet blev købt.
Da jeg endelig fik den information,
stod der, de blev købt 19. februar i en Walmart
i Panama City.
Forhåbentlig var det gennembruddet.
Store virksomheder har overvågning.
Hvis han havde købt det i en kiosk, ville de måske ikke have video.
Jeg ringede til Walmart og bad om videoen.
Jeg vidste, hvornår det var købt.
De blev ved med at sige: "Det tror jeg ikke, jeg kan, tal med ham."
Vi blev sendt fra den ene til den anden, indtil jeg endelig får fat i ham.
Han sagde: "Ja, den kan jeg skaffe."
Så jeg fik et VHS-bånd,
fik et tv og en afspiller ind på mit kontor og satte det i.
Da jeg satte det i, indså jeg,
det ikke var, som jeg forventede.
Man kunne se, det var et bånd, der blev genbrugt
i nok seks måneder, kvaliteten var dårlig.
Det viste syv eller otte steder i butikken.
Et billede fra smykkeafdelingen, så et af indgangen.
Så startede den forfra.
Den, den, den og så tilbage til indgangen.
Der var ingen video fra kasserne.
Hvis jeg fortsatte med det, ville jeg ikke kunne arbejde.
Jeg ville sidde i en gummicelle.
Uanset, hvor langsomt vi afspillede den
og fjernede nogle af de andre kameravinkler,
så kunne der stadig være tusind mænd, der kom ind på den time.
Og det var under antagelsen, at han kom ind i butikken
kort før købet og gik igen
direkte efter købet.
Jeg kunne ikke finde noget på det bånd.
Det var umuligt.
Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle gøre.
Der var gået fire måneder.
Fire måneders hårdt arbejde!
Jeg var igen i en blindgyde.
Så blev jeg ringet op af Buddy Stump fra Mount Washington Politi.
Endelig en dag ringede jeg til Vic Flaherty.
Jeg tog telefonen, og man kan høre, han ikke er fra Boston.
Man behøver ikke opfinde den dybe tallerken.
Jeg vidste, mit opkald kom fra Panama City.
Assistenten der fortalte mig, der var en sag i Massachusetts,
der lignede vores.
Jeg måtte tale med assistent Vic Flaherty.
Han fortalte, hvad han havde.
Han er tydeligvis fra en lille station…
Vi er en lille station, men den var mindre.
Han var overrasket over, at en anden var kommet lige så langt.
Han var lidenskabelig omkring det.
Jeg var ekstatisk. Jeg var så glad.
Jeg følte mig ikke alene længere.
Der var nogen, der var lige så motiveret for at finde ham.
Jeg var glad for at tale med Buddy,
for det var en helt ny sag.
Nu havde vi ny information, og…
"Jeg fik at vide, du kan hjælpe mig
med at spore det her taletidskort."
Jeg sagde: "Send informationen til mig, så finder jeg det hurtigere,
for jeg kan spore, hvor taletidskortet blev købt."
Og jeg gik fra at tænke:
"Jeg ved ikke, om vi kan løse den" til "Vi kan sgu løse den."
Så jeg ringede til min yndlingsdame hos AT&T
og sagde: "Gæt en gang. Endnu en hændelse.
Mere forfærdelig, men uden tvivl den samme person."
AT&T fortalte mig, at det kort, der blev brug i Mount Washington,
blev købt i en anden Walmart-butik end mine.
Så jeg ringede til Walmart. Jeg spurgte: "Har vi video fra kassen?"
De sagde: "Ja."
Jeg sagde: "Det er løgn." "Nej, det har vi."
Jeg sagde: "Send båndene."
Et par dage senere fik jeg et VHS-bånd.
Jeg trykkede på afspil…
Jeg vidste, det blev købt 15.02,
så jeg spolede lidt frem.
Så kom den mistænkte ind i billedet.
Jeg så ham lægge tingene på disken.
En hvid mand mellem 30 og 40,
omkring 180 cm høj, sort hår.
Man kunne se noget fladt på båndet,
det lignede et taletidskort.
Jeg så på ham og tænkte: "Hold nu op."
Det var et godt billede. Et rigtig godt billede.
Jeg tænkte: "Hold nu fast. Vi har ham."
Vi har et billede af den mistænkte.
Han købte taletidskortet,
der blev brugt i Mount Washington.
Lige der på videoen.
Det er et gennembrud.
Jeg ringede til Buddy og fortalte, vi havde et billede af ham.
Jeg var glad.
Tre hundrede millioner i landet,
og jeg fandt én mand i Walmart.
Jeg er klar til at klø på.
Problemet var, videoerne var ovenfra.
Det er ikke det bedste billede af ansigtet.
Hvordan skal vi identificere personen?
Vi må få det bedste udsyn til ham.
Så vi besluttede at gå tilbage til mit bånd,
for mit bånd viste indgang og udgang.
Kameraet er lige på.
Hvis vi finder ham der, kan vi få et godt billede.
Så vi er i gang igen.
Vi sidder i et lille rum
med seks skærme og får hovedpine,
men vi vidste, hvem vi ledte efter, og pludselig,
bang.
Han gik ind.
Den samme fyr.
Da han kom ind, sagde jeg: "Det er ham."
Jeg vidste det.
Han gik ind med jakke på, solbriller,
og han lignede, han var på vej til arbejde
eller fra arbejde, meget ordentlig.
Jeg så en stribe på siden af hans bukser.
"Hvad fanden?"
Den stribe på bukserne,
det er politi.
Han er betjent.
Tekster af: Satine von Gersdorff