A teď k neuvěřitelnému hoaxu,
jemuž padlo za oběť mnoho lidí.
Volající, který předstíral, že je policista,
přesvědčil některé manažery k sexuálnímu zneužití zaměstnanců.
Kdybych se tomu nepodrobila,
byla bych zatčená, přišla o práci nebo obojí.
Pár policistů mi říkalo,
že máme videozáznam toho, co se tam dělo.
Nikdy předtím ani potom jsem nic takového neviděl.
Jsem na telefonu a on mi začne říkat, jak ten proces bude probíhat.
„Sundej jí košili.“
Jeden kus oblečení dolů, další kus dolů.
Nebylo místo, kterého by se nedotkl.
Zkontrolovat tělní dutiny?
Chtěl, aby mu popsal moje prsa a genitálie,
i velikost podprsenky.
Byl jsem v šoku.
Kdo je to?
Psychologie, kterou volající používal, byla neuvěřitelná.
Nevěděl jsem, čeho je schopen.
Jen jsem věděl, že je to špatný chlap.
Volající spáchal dokonalý zločin,
protože byl naprosto anonymní.
Burger King a Taco Bell…
Každá restaurace, co tě napadne, volajícímu padla za oběť.
Máme sexuálního predátora na svobodě
a telefon dál zvoní každý den.
NEZVEDEJ TO
Život tady je dobrý.
Dobré místo pro rodinu, dobré školy.
Nízká kriminalita.
BUDDY STUMP DETEKTIV NA PENZI
Když mi zavolali kvůli případu v McDonald's,
byl jsem doma s rodinou.
Byl to asistent náčelníka a říká:
„Co děláš, Buddy?“
Řekl jsem: „Sedím na gauči a koukám na telku.“
A on řekl: „Potřebuji, abys přijel.
Jsem tady v McDonald's a nevím, jak to vysvětlit.
Dějí se tu špatné věci
a potřebuju tě tu.“
To bylo 9. dubna 2004.
Jen tři týdny předtím jsem byl povýšen.
Jako detektiv jsem byl nováček.
Přijedu tam
a nemám vůbec ponětí, o co jde.
Všude policejní auta, lidi přicházejí a odcházejí.
Vešel jsem do restaurace… A McDonald's pořád v provozu.
Prošli jsme kuchyní a chodbou dozadu.
Bylo to šílené.
Lidé pobíhali kolem jako splašení.
Atmosféra byla opravdu hustá, všichni byli rozhození,
jako by viděli nebo udělali něco,
čemu nemůžou uvěřit.
Viděl jsem oběť v zadní kanceláři.
Byla rozrušená, měla sklopenou hlavu.
Manažer byl rozrušený. Asistentka manažera byla rozrušená.
Bylo to jako hurikán.
Pomyslel jsem si: „Do čeho mě to zatáhli?“
Snažili se mi vysvětlit, co se stalo,
ale to, co říkali, nedávalo příliš smysl.
Rozuměl jsem jen,
že to mělo co do činění s telefonickým rozhovorem.
A potom mi jeden z policistů řekl:
„Máme videozáznam toho, co se tam dělo.“
Řekl jsem: „Cože?“
Bezpečnostní kamera všechno nahrávala.
Říkám: „Přestaňte. Hned.
Jenom tu ztrácíme čas.
Pojďme se podívat, co se stalo.“
Spustili jsme video. Nemělo zvuk.
Takže můžeš jen koukat jako na němý film.
Donna Summersová, asistentka manažera,
s někým telefonuje.
Ten den
do restaurace někdo zavolal.
A asistentka manažera restaurace,
51letá Donna Summersová, zvedne telefon.
CONNIE LEONARDOVÁ ZPRÁVY
A na druhém konci je muž, který tvrdí, že je policista.
Pracuje u policie v Mount Washington,
což je asi 1 500 metrů od restaurace.
A že má na lince
manažera McDonald's
spolu s jednatelem společnosti.
A že chce mluvit o něčem závažném.
Jedna ze zaměstnankyň byla obviněna
z krádeže peněženky jednoho zákazníka.
Popíše ji jako drobnou brunetku.
A Donna Summersová řekne: „Tu tady máme.
Vím, kdo to je.“
Jak se dívám na video,
do místnosti přijde mladá žena.
Vidíme je spolu mluvit.
Louise Ogbornová, 18 let,
pracovala v McDonald's,
protože její matka nedávno přišla o práci,
měla zdravotní problémy
a ona chtěla rodině finančně pomoci.
Ten den měli hodně zákazníků,
tak nabídla, že zůstane déle a pomůže s večerní špičkou.
V ten moment Donna Summersová bere Louise Ogbornovou do kanceláře.
Řekla mi…
LOUISE OGBORNOVÁ, 2007
…že jsem byla obviněna z krádeže peněz z peněženky zákazníka.
Pamatuji si, že jsem byla rozrušená.
Byla jsem naštvaná,
že mě někdo obvinil z něčeho tak strašného.
Ten volající, ten policista,
řekl paní Summersové: „Teď můžeme udělat dvě věci.
Buď ji můžeme zatknout v restauraci,
nebo, pokud nám chcete pomoci,
uděláte jí osobní prohlídku, abychom ty peníze našli.“
Řekla mi, ať vyprázdním kapsy,
a já začala vytahovat věci
a pokládat je na stůl…
Obrátila jsem kapsy naruby.
A pak vidíme,
jak přijde další asistent manažera
s pytlem na odpadky a dá ho přes dveře…
MANAŽER
…takže z chodby není vidět,
co se v kanceláři děje.
Bylo to divné,
nejspíš chtěli, aby se oběť
cítila v té situaci trochu lépe.
Těžko si představit, co si Donna Summersová myslí.
Většina lidí řekne, že by nikdy nevěřili
někomu, kdo je po telefonu žádá, aby udělali osobní prohlídku.
Nicméně tento volající zní věrohodně.
Je velmi klidný,
dává autoritativní pokyny
a Donna Summersová tyto pokyny plní.
I Louise spolupracuje,
i když opravdu nechce.
Brání se, že to neudělala.
Nejspíš si myslí: „Dojde jim, že to nejsem já,
a když teď poslechnu,
snad se z té šlamastyky dostanu.“
Ale pak je to ještě bizarnější.
Najednou jde jeden kus oblečení dolů,
pak další.
Já na to: „Páni.
Co se to tu, sakra, děje?“
Byl jsem v šoku.
A pak vidím, že oběť
na sobě nemá nic jiného než spodní prádlo.
A najednou
je dole i to.
Stojí tam úplně nahá.
Nemá na sobě ani nitku.
„V kanceláři McDonald's je nahá žena?
Co bude dál?“
Hovor už trvá asi hodinu.
Stál jsem tam s otevřenými ústy.
Nemohl jsem uvěřit, co vidím.
Když jí sundali oblečení,
dali jí zástěru a ona se snaží zakrýt,
jak jen může.
Byla jsem úplně svlečená. Bylo mi trapně.
Potom zabalili její osobní věci
a odnesli je z místnosti.
Policista na lince ji požádal,
aby vzala všechno Louisino oblečení
a klíče od auta,
a aby s tím šla k autu a dala to dovnitř.
Louise Ogbornová tady sedí
v kanceláři, malou zástěru přes sebe,
a dochází jí, že i kdyby se chtěla z té situace dostat,
restaurace je plná lidí
a ona by tudy musela proběhnout nahá.
A co bude dělat pak?
Nemůže dělat nic.
Nevěděla jsem, co je za dveřmi.
Nevěděla jsem, jestli tam na mě někdo nečeká,
a nechtěla jsem vyběhnout nahá a prostě jsem se fakt bála.
Co jiného měla v té chvíli Louise dělat
než prostě poslechnout?
Tohle není osobní prohlídka.
Byla uvězněná na svém vlastním pracovišti.
Byla rozrušená. Na její tváři bylo vidět,
že ji ta situace traumatizuje.
Co asi jde hlavou 18leté dívce?
Je to někdo, kdo nejspíš vždycky
poslouchal pokyny.
Život byl o pokynech.
Chodila do kostela, do skauta, do školy.
Vyrostla jsem v typické vojenské domácnosti s tvrdou disciplínou.
Byla jsem vedená k tomu, že když mi rodiče něco řekli,
prostě jsem to udělala.
Když mi jakýkoli jiný dospělý něco řekl,
prostě jsem to bez reptání udělala.
A potom do kanceláře
přišel tenhle muž a…
Muž ve středním věku.
Nemá zaměstnaneckou uniformu ani zástěru, nic.
Já: „To není zaměstnanec McDonald's.
Co dělá vzadu v kanceláři?“
Nevíme, co je to za člověka.
Mohl by to být volající?
Tohle všechno trvalo hodiny
a Donna Summersová…
Snaží se řídit restauraci, kde je v tu dobu rušno.
Ale vždycky, když se zeptá: „Proč to trvá tak dlouho?“
On má odpověď.
„Jsme na cestě. Dneska tu máme málo lidí. Vydržte.“
Donně to připadá jako věrohodná odpověď.
Potřebuje se ale vrátit do práce.
A policista říká:
„Máte někoho, komu věříte?
Manžela, přítele?
Někoho, kdo by mohl přijít a pohlídat ji, než dorazíme?“
Tak Donna řekne: „Ano, mám snoubence, Waltera.
Ten by mohl přijít.“
Říkám si:
„Co na tomhle podle vás
bylo správného?“
Manažerka odejde a on si vezme telefon.
A teď volajícího poslouchá Walter Nix
a následuje jeho pokyny.
Říká Louise: „Chce, abyste si sundala tu zástěru.“
Pak policista řekne:
„Mohla by udělat skoky s rozpažením?
Mohla by běhat na místě.
Musí se třást. Něco z ní třeba vypadne.
Nevíte, co ukrývá.“
Teď už byla v místnosti skoro dvě hodiny.
Koukám na to, co dělá.
Skáče s rozpažením, nahá. Běhá na místě.
Stojí na židli.
A pořád to pokračuje.
Mezitím se Donna Summersová
občas vrátí do kanceláře.
A pokaždé, když přijde, vidíme Louise Ogbornovou,
jak se zakrývá tou zástěrou.
Nemyslí si, že se něco děje.
Myslí si, že on tam jen sedí a poslouchá policistu
a hlídá ji, dokud policie nepřijede.
Louise musí být psychicky vyčerpaná
a od Donny Summersové se jí nedostává žádné pomoci.
Je tu jedna věc…
Vidíme Donnu Summersovou vstupovat do místnosti.
A Louise Ogbornová nemá na sobě zástěru.
A Walter Nix je hned vedle ní.
Ať už to viděla nebo ne…
Přišla do místnosti velmi rychle a neviděla to.
Pořád nic neudělala.
Tehdy si Louise musí myslet:
„Jsem v tom tady sama.
Nikdo mi nepomůže.“
Dělala jsem, co jsem musela, abych přežila.
Volající říkal, že musím říkat: „Ano pane, ne pane.“
Jinak bych byla potrestána.
Byla jsem jako zkoprnělá. Myslela jsem, že je to můj poslední den na Zemi.
Nevěděla jsem, jestli to přežiju.
Co jsem slyšel,
tak Walter Nix je vážený občan. Chodí do kostela, má rodinu.
Byl trenérem mládežnické ligy, v častém kontaktu s dětmi.
Lidé mu věřili
a Donna si ho chtěla vzít.
Ale očividně, když byl daleko od svého normálního prostředí
s tímhle chlápkem, který s ním telefonoval,
všechny jeho morální hodnoty…
Prostě o ně přišel.
A bylo to ještě horší, jak video pokračovalo.
Dokonce tu dívku ohnul přes koleno
a naplácal jí na zadek.
Do takové míry, že měla červené obtisky.
A…
Výprask pokračuje s přestávkami asi 20 minut.
Louise Ogbornová je ponížená, vyděšená.
Nejspíš se teď bojí o život.
Pořád jsem plakala.
Naplácal mi, bil mě a… Nevěděla jsem,
co ještě může udělat,
kdybych se mu postavila a zkusila vyhledat pomoct.
Jak video pokračovalo,
bylo to horší a horší.
Walter Nix dostal instrukci,
aby si Louise Ogbornovou posadil na klín.
„Sledujte její dech.
Zjistíme, jestli má v dechu alkohol nebo drogy.“
A policista mu řekne, aby Louise Ogbornovou políbil.
Během další hodiny to pokračuje v tomto duchu.
A aby toho nebylo málo,
policista řekne Walterovi Nixovi:
„Potřebuji, aby předvedla sexuální akt.“
A dostane instrukce, co jí má udělat.
Walter Nix oběť opravdu přiměl k orálnímu sexu.
Nikdo nerozumí, jak to mohlo stále pokračovat.
Ale pokračovalo.
Jsem otupělá.
Nic jsem necítila.
Vymazala jsem si mysl.
Dostala jsem se do stavu, že jsem tam mentálně nebyla.
Bylo těžké se na to dívat a…
Nevěřil jsem vlastním očím.
A hodně mě to naštvalo.
Naštvalo,
protože jsem nechápal, jak se něco takového mohlo stát…
Když člověk není v bezpečí v práci v McDonald's,
je to pěkně smutný svět.
Mladá dívka byla sexuálně a psychicky týrána…
Myslím si: „Co s tím, sakra, udělám?“
Walter Nix si musí myslet:
„Co jsem to právě udělal?“
Dojde mu, že to bylo špatně.
Muselo mu to dojít, protože odchází.
Viděl jsem dost, abych věděl, že se jedná o trestný čin.
Poslal jsem jednoho policistu, aby ho
přivedl na policejní stanici.
Byl stejně vinen jako volající.
Vlastně možná ještě víc.
Když ti něco řeknu, nemusíš to hned dělat.
V ten moment
Donna přemýšlí: „Co budu dělat?“
Pak přijde starší pán,
správce mimo službu.
Vezme telefon.
Uslyší pár slov a řekne:
„Tohle… V žádném případě. To nemůže být pravda. Je to špatné.“
Měl dost selského rozumu, aby mu došlo: „Počkat.
Je to opravdu policista?“
Řekne Donně Summersové, že to byl podvodný hovor.
Konečně si i ona uvědomí:
„Počkat. To vůbec není skutečné?“
A všechno přestane.
Celá věc je podvod.
A tehdy si uvědomí, že byli oklamáni.
A já přemýšlím: „Kdo je ten volající?
To určitě není policajt.“
Moje jediná myšlenka byla:
„Jak z toho může ten člověk něco mít jen přes telefon, ale…“
Očividně mu stačilo, že to slyšel.
Myslím, že mu taky dělalo dobře, jakou měl moc
těmi lidmi manipulovat
a přimět je plnit jeho rozkazy.
Hlavou se mi honily různé myšlenky,
ale museli jsme získat prohlášení oběti.
Tehdy jsem si sedl
naproti ní
a…
podíval se jí do očí…
Došlo mi, že ji znám.
Ano. Byla to sousedka.
Říkám: „Louise?“
Řekla: „Ano, Buddy, to jsem já.“
A…
Její táta byl můj kamarád.
Z dětství.
A…
To mě fakt zasáhlo.
A…
Ten případ byl najednou osobní.
To mě nakoplo…
Posílilo to mé odhodlání,
že zjistím, kdo tohle udělal,
a nechám ho zavřít do vězení.
Tři týdny předtím by mě nenapadlo,
že někdy budu mít takovýhle případ.
Musíme zjistit, odkud hovor přišel,
abychom mohli ten případ vyřešit.
Na základě výpovědí
se zdálo,
že volající věděl,
co se v kanceláři děje.
Instinkt mi říkal, že nebyl daleko.
Po tom, co jsme ten večer získali výpovědi,
jsem jel zpátky, na parkoviště.
Mobily tenkrát teprve začínaly.
Telefonní budky byly denně používané
širokou veřejností.
Před obchodem Winn-Dixie bylo pár telefonních budek.
Měl jsem tušení, že to tak bude.
A z jedné z nich byl výhled na McDonald's.
Myslel jsem si, že jedině tak by to někdo chtěl udělat.
Protože by se chtěl dívat na McDonald's,
pozorovat policii
a sledovat, jak úspěšný jeho vtípek byl.
Mohl to být nespokojený zaměstnanec.
Mohl to být někdo, kdo Louise znal,
ať už si z ní dělal legraci
nebo proti ní něco měl. Nevěděl jsem to, ale byla to možnost.
Mysl ti běží na plné obrátky,
když uvažuješ, kudy se dát.
Na další směně
jsem prošel výpovědi,
abych dal dohromady informace, které by to pomohly vyřešit.
Bylo to jako hledat jehlu v kupce sena.
A pak…
Najednou jsem tam seděl a napadlo mě:
„Podívám se na internet.“
„Osobní prohlídka v McDonald's.“
A… Jo!
Našel jsem spoustu informací
z restaurací a dalších retailů, kde se to stalo, po celé zemi.
Každý případ měl stejný modus operandi.
V některých případech bylo použito stejné jméno,
detektiv Scott.
Měli jsme McDonald's v Hinesville,
kde zaměstnanec ochranky
provedl zaměstnankyni prohlídku tělních dutin.
V Taco Bell ve Phoenixu v Arizoně
manažer vytáhl zákaznici, která odpovídala popisu,
a udělal prohlídku jí.
V roce 1995 v McDonald's v Raleigh v Severní Karolíně.
V roce 1998 v Oak Brooku v Illinois a…
Dělo se to všude a…
V Milwaukee, Wisconsinu.
Restaurace Taco Bell, Burger King, Hardees a Applebees.
Každá restaurace, která tě napadne, padla tomu volajícímu za oběť.
Došlo mi, že mám informace o 73 případech ve 32 státech.
První telefonát, který jsme dohledali,
byl z roku 1994.
A teď je rok 2004.
A já si řekl:
„Do háje.
Tohle nebude místní hovor z Winn-Dixie.“
Všichni čekali, co udělám.
Byl to důležitý moment v mé kariéře.
Nebezpečný, téměř neuvěřitelný hoax se opakoval mnohokrát.
Tento neuvěřitelný podvod měl podle policie spoustu obětí.
Víme, že to bylo v 70 různých lokalitách
napříč státy, jak můžete vidět.
Velké celostátní vyšetřování.
Tento falešný hovor se odehrál v 69 dalších restauracích a 32 státech
během deseti let.
Detektiva Stumpa pokládá mladá dívka za hrdinu,
protože vysledoval stovky hovorů.
Věděl, jak se dostat lidem do hlavy.
Nejdřív mi to nedocházelo, ale dostal jsem případ,
z něhož se stalo monstrum,
a nikdo ho neřešil, jen já.
Báli jsme se, že…
Soustavně, každý týden, bude ublíženo dalším.
Věděli jsme, že to je špatný chlap,
který myslí, že může ubližovat, jak chce.
Protože to dělal deset let
a myslel, že ho nemůžou chytit, a že to může dělat pořád dál.
Je hrozné, že máme
sexuálního predátora na svobodě.
Přemýšlím, co se stane dneska?
Na který podnik udeří? Kdo bude jeho oběť?
Někdo musí tohle monstrum zastavit.
Abych toho chlápka chytil, musel jsem znát
jeho konkrétní modus operandi.
Abych to dokázal,
musel jsem vědět víc o jeho minulých případech.
Blackfoot je uzavřená komunita.
Je to farmářské městečko…
Konzervativní a nábožensky založené.
ELIZABETH FALEŠNÝ HOVOR Č. 26
Cítila jsem se bezpečně.
Volající se zaměřoval na určité prostředí.
Zaměřoval se na malá města…
kde lidi víc věří autoritám.
Zvlášť, když někdo řekne, že je od policie.
Byla jsem vychována, abych respektovala autoritu nadřízených.
Učitelů, lidí v kostele, starších.
Ten člověk byl dost chytrý, aby věděl,
že na maloměstě možná budou
mladí citliví lidi pracující ve fast foodech,
a ti si potřebují udržet práci.
Bylo mi 16, když jsem tam začala.
Byla jsem nadšená, že mám práci.
Protože budu mít vlastní peníze.
Byla jsem loajální, pečlivá, vždycky jsem chodila včas.
Bylo to 16. prosince 1999.
Obyčejný prosincový večer uprostřed týdne.
Najednou mě zavolali do kanceláře.
Manažer mi řekl, že má na telefonu
policistu Davise z policejní stanice v Blackfootu.
Ten večer u nás byla zákaznice.
Ukradli jí peněženku,
měla v ní 50dolarovou bankovku.
A ví, že ji ukradla dívka,
která ji obsluhovala.
50 $ je dost peněz,
když vyděláváte 2,80 dolarů za hodinu plus dýška.
Ale nikdy bych se nedotkla osobních věcí zákazníka.
A pak mi řekli, že to byla…
Ta osoba si myslí, že peněženku
vzala obsluhující dívka,
něco přes metr padesát, blond vlasy.
Volající na telefonu
udává velmi obecný popis
a ví, že tam bude mladá zaměstnankyně,
která bude odpovídat popisu drobné, jemné, mladé dívky.
Bránila jsem se, že nemám 150 cm.
Že nejsem blonďatá. Nejsem to já.
Byla jsem neústupná.
Cokoli jsem řekla,
detektiv měl na všechno důvěryhodnou a rozumnou odpověď.
Chtěl, abych si sundala oblečení kousek po kousku.
Nejprve boty.
Potom kalhoty.
Potom košili uniformy.
Byl to jeden kousek za druhým.
Se spoustou povídání mezi tím.
Vypadalo to, že si volající pomalé tempo užívá.
Začal pomalu,
aby viděl, jestli se lidé nechají zatáhnout do jeho hry.
A pak se to nabaluje. Eskaluje to.
A jak to pokračuje, jsem hysterická
a jen prosím a říkám:
„Tohle není správné.“
Nepomohlo to. Detektiva to spíš rozčilovalo.
Chtěl, aby mu manažer popsal moje tělo.
Chtěl, aby mu popsal moje prsa a moje genitálie…
Dokonce i velikost podprsenky.
To jsem mu vyrvala telefon a začala křičet:
„Jak souvisí velikost mojí podprsenky
s tou údajně ukradenou 50dolarovou bankovkou?“
I když jsem byla traumatizovaná,
necítila jsem se dost silná, abych odtamtud prostě odešla.
A v tu chvíli přišel
můj kolega Derek.
A viděl, že je něco špatně.
DEREK ELIZABETHIN KOLEGA
Je rok 1999 v Blackfootu v Idahu.
Nabídka práce je omezená,
tak jsem skončil v pizzerii.
Tehdy mi bylo 22.
Většina zaměstnanců byla mladší osmnácti let.
Vešel jsem vchodem pro zaměstnance.
Hned jsem si všiml, že je něco špatně,
a zeptal se kuchařky, co se děje, protože na place nebyl nikdo z obsluhy.
Byla tam jen kuchařka, hromada pizzy a tyčinek,
pizza, která čekala na zabalení.
V pizzerii byl chaos.
Řekl jsem: „Co se děje?“ Ona na to: „Něco v kanceláři.“
Když jsem se otočil a uviděl manažera,
podíval se na mě.
Nikdy nezapomenu, jak se potil.
Něco takového jsem neviděl.
Vidím
dívku podstupující osobní prohlídku.
Řekl jsem:
„Co to tu, sakra, děláte?“
A on řekl: „Na telefonu mám policii.
A dělám pro ně osobní prohlídku.“
Vzal jsem telefon a řekl: „Kdo je to?“
A ten chlap říká:
„Jsem detektiv z policejního oddělení.“
Zněl vyrovnaně a klidně, jako by to bylo něco, co dělá denně.
A já řekl: „Tak to byste měl vědět,
že manažer nemůže dělat osobní prohlídku nezletilé.
Zvlášť dívce.“
Říkám: „Musíme zavolat opravdovou policii.“
A on zavěsil.
Musel přijít někdo zvenčí,
kdo byl dostatečně znepokojený,
aby zasáhl a celou situaci ukončil.
Byla jsem za ten zásah moc vděčná.
Kéž bych přišel dřív.
Udělal jsem, co jsem měl udělat.
Vadí mi, že někdo takhle lidi zneužívá.
Když mi došlo, že to bylo fingované,
a že to byl jen někdo, kdo si na policajta hrál,
rozčílilo mě to.
V roce 1999 bych řekl na 100 %, že v tom má prsty manažer.
Ale když jsem zjistil,
že se to stalo mockrát v mnoha státech,
neuměl jsem si představit, jak by to bylo možné.
Upřímně si myslím, že v tom
nikdo z těch restaurací prsty neměl.
Myslím, že prostě byli jen zneužiti.
Pak jsem šla domů, ale zůstala jsem dlouho vzhůru a napsala
celý příběh.
VYHROŽOVAL MI, ŽE SE DOSTANU DO VÁŽNÝCH PROBLÉMŮ SE ZÁKONEM
PAK JSEM MUSELA SUNDAT KALHOTY.
CÍTILA JSEM SE PONÍŽENÁ, ŽE ZNEUCTIL MOJE TĚLO.
Jen si sednout se zápisníkem
a znovu to projít. To bylo opravdu těžké.
Bylo mi osobně ublíženo.
A odradilo mě,
že policie nevěnovala na vyšetření
tohoto případu větší prostředky.
Nebyla to jejich priorita.
Je těžké uvěřit,
že to někdo dělá na tolika místech
a prochází mu to.
Nevyšetřily se všechny případy? Báli se to lidé nahlásit?
Tenhle případ je bizarní. Těžko se to popisuje.
Měli jsme důkaz,
nezvratný důkaz na videokazetě, že se to opravdu stalo.
Ostatní služebny tohle neměly.
Neměly nic, jen výpovědi,
že někdo řekl, že se to stalo.
Co jsem věděl,
byl jsem jediný, kdo tohle vyšetřoval.
Nevěděl jsem, že po něm jde i někdo jiný.
Neuvěřitelný telefonický podvod
postihl minulý pátek čtyři pobočky Wendy's v Bostonu.
Volající vystupoval jako policista
a přesvědčil manažery,
aby provedli nelegální osobní prohlídku zaměstnanců.
V jednom případě
byla mladá manažerka vmanipulována do sexuálního zneužití zaměstnance.
Došlo k pobuřujícímu sexuálnímu chování,
kde byl požádán, aby roztáhl ruce a nohy.
Neadekvátně se ho dotýkala i na intimních místech.
Bylo hrozné, čím oběti prošly.
Tohle někdo udělat mému dítěti…
VICTOR FLAHERTY DETEKTIV
…rozzuřilo by mě to.
Lidi jsou pro mě jako rodina,
proto mě rozčiluje, že se tohle těm mužům a ženám stalo.
A chtěl jsem to zastavit.
Zaujalo mě, jak je to bizarní.
Obvykle máme dost drogových případů.
Víte, denně
jsme řešili heroin, kokain…
Módní drogy jako extázi a OxyContin.
Včera jsme řešili heroin.
Dneska hledám volajícího, co se představuje jako policajt.
Netušili jsme, odkud hovor přišel.
Neměli jsme podezřelé. Nikoho.
Vrátil jsem se do kanceláře a myslel jsem si:
„Nevím, jak tuhle jehlu v kupce sena najdu.“
Kromě videa jsem měl ještě jeden důkaz.
Bylo to ID číslo volajícího z hvězdičky 69.
Zaměstnanec v restauraci
přemýšlel dost rychle, aby vytočil hvězdičku 69.
A pokud si pamatujete pevnou linku,
když jste vytočili hvězdičku 69,
spojilo vás to s posledním volajícím.
Kdybych to číslo neměl, případ by byl u ledu.
Sedím a koukám na to číslo.
Zavolám.
Je obsazeno.
A myslím si: „Počkej. Ne.“
Zavolám znovu.
A znovu je obsazeno.
A sedím a mám telefonní číslo.
Ale nic mi neříká.
Tehdy jsem neměl moc velkou podporu.
Neměl jsem dva tři další detektivy, kteří by pomáhali.
Neměl jsem, jak pokračovat.
POLICIE
Dělám na tom vyšetřování sám
a je to fakt těžké.
Jen pomyslete. Jaké důkazy máme?
Ale chtěl jsem udělat všechno, co jsem mohl,
a když udělám všechno, tak ho chytím.
První stopou v tom případě
bylo získat výpisy hovorů z těchto čtyř lokalit.
Mám několik soudních příkazů, abych ty výpisy získal.
A když jsem je dostal, zjistil jsem, že ta čísla jsou falešná.
Nevedlo to nikam.
A nic jiného nevíme.
Nevíme, jestli je to mobil nebo pevná linka. Nevíme nic.
Volám do AT&T a mluvím s několika lidmi.
Přepojí mě na jiného člověka
a ten mě zase přepojí na jiného člověka.
Nakonec, za…
hodinu a půl na telefonu
mluvím s jakousi dámou
a nikdy nezapomenu, co řekla.
„Víte…
mohla by to být jedna z těch našich předplacených karet.“
A já na to: „Dobře.“
Nic jsem o těchto kartách nevěděl. Neměl jsem případ, kde by figurovaly.
Nikdo nevěděl, co je to za technologii.
To byl další krok. Zjistit, jak sledovat předplacenou kartu.
Věděli jsme, že to není místní člověk,
takže chápu, proč si koupil předplacenou kartu.
Tenkrát byly
předplacené karty používány běžně.
Bylo to pohodlné a levnější.
Hovory trvaly až 90 minut.
Takže tohle byly hodně drahé hovory.
Zavolal jsem AT&T.
„Vyčkejte, prosím,“
říká: „Operátor se vám bude věnovat za 30 minut.“
A sedíš tam a čekáš, posloucháš tu hroznou hudbu.
A pak to někdo zvedl.
Řekla: „Tady je Michelle, AT&T,
mohu vám pomoci?“
Řekl jsem, že potřebuji původní volající číslo
k těm falešným číslům.
A ona: „To není možné vysledovat.“
Říkám: „To nedává smysl.“
„Říkáte mi, že tyto předplacené karty nelze vůbec sledovat?“
A ona: „Ne, nejde to.“
Nevím, co říct. Nevím, co mám dělat.
Dalo by se říct, že jsem honil hlas v telefonu,
ale vlastně jsem honil číslo.
Ten hlas jsem neslyšel.
Nepoznal bych ho, kdybych ho slyšel.
Další slepá ulička, další frustrace.
Bylo jedno, co budu
muset udělat, kolik hodin na tom strávím.
Protože jsem nevěděl, čeho je ten chlap schopný.
Věděl jsem jen, že je to špatný chlap.
Musí jít do vězení, co nejdřív to půjde.
V té době jsem pořád jen telefonoval,
telefonoval na ostatní služebny, telefonoval do AT&T.
V té době jsem s Michelle z AT&T mluvil víc než se ženou.
Pořád jsme spolu mluvili a vyměňovali si informace.
A já jsem se pořád ptal.
„Říkáte, že ta čísla nelze sledovat?“
Řekl jsem: „Koukal jsem na ty karty. Mají různá čísla.“
„Jaký mají význam?“ „Nevím.“
„Proč mají čárový kód?“ „Nevím.“
Řekl jsem: „Nevzdám to, dokud mi nedáte odpověď.“
Zavolala mi a zněla optimisticky.
Řekla: „Mám odpovědi.“
„Od 11. září 2001, i když nechceme, aby to veřejnost věděla,
můžeme sledovat předplacené karty.“
Jsem nadšený. Říkám: „To je ono.“
Pak říká: „To původní číslo je
z Panama City na Floridě.“
Zásah. Máme lokalitu.
Konečně jsem zjistil, že hovor přišel z Panama City na Floridě,
a říkám si: „To je místo, kde se jdeš bavit na pláž.“
Šokovalo mě, že takový zločin by byl spáchán tam,
nevěděl jsem, co si myslet,
ale věděl jsem, že tohle byla velmi důležitá informace.
Znám teď pravou lokalitu, ne ty falešné, ale tu pravou.
Problém je, že jsou to budky.
Nemůžu prostě zaklepat na dveře telefonní budky,
používá je hodně lidí.
Věděl jsem, kdy volal. Věděl jsem, která je to budka.
Věděl jsem, kde byl v době, kdy…
To je všechno. Nic dalšího nemáme a nevíme.
Jsem zase na začátku.
ODDĚLENÍ POLICIE PANAMA CITY
Zavolal jsem detektivům do Panama City.
Řekli mi, že služebna v Panama City obdržela několik telefonátů,
že z jejich oblasti někdo podvodně volá,
představuje se jako policista a navádí lidi.
A já na to: „Co?
Myslel jsem, že jsme to jenom my.“
Uvědomil jsem si, že to už zkusil tolikrát,
že prostě věděl, co má říct.
A nejspíš neuspěl pokaždé.
Několikrát mu zavěsili,
když zašel příliš daleko, zavěsili.
Příště se dostal dál a zavěsili.
Někteří zavěsili okamžitě,
ale on se tu roli naučil hrát.
Naučil se hrát tu hru.
To je na tom to nejhorší.
Zlepšoval se, a když se zlepšil,
stala se z toho droga.
Prostě to musel mít.
Nevěřil jsem, že je to policajt.
Možná chtěl být, chtěl moc, autoritu.
Možná se cítil nepřemožitelný.
V Massachusetts dostal čtyři ze čtyř.
To je 100 %.
Všechny jsme si asi myslely, že jsme to byly jenom my,
a cítily jsme se hloupě.
Ale stalo se to mnoha ženám,
a tak si připadám míň hloupá a naivní.
Ale už jen připustit, že…
Je to tak demoralizující, protože mám pocit, že je to
velké selhání spravedlnosti.
Chci, aby byl zadržen
a pykal za svoje činy.
Myslím, že jim zničil život, rodinám taky.
Nikdo ve státech nemohl říct na 100 %,
že jeho dcera nebo syn je před ním v bezpečí.
Musíme najít toho volajícího,
aby se to už dalším lidem nestalo.
Někdy nemůžu spát a myslím na to.
Musím vědět, že je za mřížemi
a už žádnou další oběť nedostane.
V téhle chvíli jsme nemohli nic dělat.
Věděli jsme sice,
odkud ty hovory šly, ale byla to slepá ulička.
Nebylo kam jít.
Ale nevzdávám to,
protože teď se dostáváme k tomu důležitému.
Dostáváme se k mravenčí policejní
dřině, a tak to má být.
Takže teď bude další krok zjistit,
kde byla ta karta zakoupena.
Když jsem tu informaci konečně získal,
bylo to 19. února ve Walmartu
v Panama City.
Tohle snad bude ten zlom, co čekáme.
Je to velká firma. Velké firmy mají kamery.
Malý obchod by kamery nejspíš neměl.
Zavolám do Walmartu a žádám o videozáznam,
znám čas a datum nákupu.
Opakovaně mi říkají: „Nemyslím, že to půjde, přepojím vás.“
Tak jdu od jednoho k druhému a nakonec mluvím s někým, kdo řekne:
„Ano, to vám můžu dát.“
Takže teď mám videokazetu,
dám ji do přehrávače v kanceláři a pustím ji.
Jak jsem ji tam dal, došlo mi,
že to nebylo, co jsem čekal.
Tahle kazeta byla dlouhodobě používaná,
nejspíš šest měsíců, kvalita byla hrozná.
Je tam sedm nebo osm míst v obchodě.
Záběr do sekce se šperky, záběr na vchod.
Přetočím to a jedu znovu.
Záběr tam, tam, tam a pak zpátky na vchod.
Není tam záběr na pokladny.
Když na to budu dál koukat, nebudu moci pracovat.
Zavřeli by mě do blázince.
Protože na tomhle videu i po zpomalení
a odstranění některých kamer
mohlo v tu hodinu projít tisíc lidí,
a to za předpokladu, že přišel a odešel
chvíli před nákupem
a hned po nákupu.
Z téhle kazety se nic nedozvím.
Je to nemožné.
Nevím, kam se obrátit.
Jsou to čtyři měsíce.
Čtyři měsíce tvrdé práce.
Zase jsem ve slepé uličce.
Pak mi zavolá Buddy Stump z policejního oddělení v Mount Washington.
Konečně jednou zavolám Vicovi Flahertymu.
Zavolal jsem a bylo slyšet, že není z Bostonu.
Jsem člověk, který nerad znovu objevuje kolo.
Věděl jsem, že hovor přicházel z Panama City.
Detektiv odtud mi řekl, že v Massachusetts byl případ
velmi podobný tomu našemu.
Musel jsem Vica Flahertyho kontaktovat.
Řekl mi, co má.
Je vidět, že je z malého oddělení…
My jsme taky malí, ale ne tak malí.
Byl překvapený, že i někdo jiný se dostal tak daleko jako on.
Byl do toho zanícený.
Byl jsem nadšený.
Už jsem v tom nebyl sám.
Někdo další se taky snaží tohoto chlápka najít.
Byl jsem nadšený, že mluvím s Buddym,
protože je to nový případ.
Máme nové informace a…
„Prý bys mi mohl pomoci vyřešit,
jak sledovat předplacenou kartu.“
Říkám: „Pošli mi tu informaci a zjistím to rychleji,
protože můžu vysledovat, kde byla karta koupená.“
Změnil jsem přístup
z „Nevím, jestli to vyřešíme“ na „Jasně, že to vyřešíme“.
Zavolám své oblíbenkyni z AT&T
a říkám: „Hádejte. Další případ.
Ještě strašnější a určitě je to ten stejný člověk.“
Z AT&T vím, že karta použitá na hoax v Mount Washington
byla koupená v jiném Walmartu než ta moje.
Zavolám do Walmartu. Můj první dotaz: „Máte video z pokladen?“
A oni řekli: „Ano.“
Já na to: „To myslíte vážně?“ „Ano, máme.“
„Dobře, chci tu pásku.“
O pár dní později dostanu videokazetu.
PŘEHRÁT
Zmáčknu přehrávání.
Věděl jsem, že nákup byl v 15:02,
tak jsem to přetočil dopředu.
Pak do záběru vchází podezřelý.
Vidím, jak pokládá něco na pult.
Bílý muž mezi 30 a 40 lety,
asi metr osmdesát, černé vlasy.
Na páse bylo něco placatého,
vypadalo to jako karta.
Podíval jsem se na něj a řekl: „Bože.“
Bylo to kvalitní video. Opravdu kvalitní.
Myslím si: „Páni, máme ho.“
Máme fotku podezřelého.
Koupil předplacenou kartu,
která byla bezpochyby použita na hoax v Mount Washington.
Tady v televizi.
To je velký zlom.
Zavolám Buddymu: „Mám jeho fotku.“
Byl jsem nadšený.
300 000 miliónů lidí v zemi,
a najdeme ho ve Walmartu.
Teď to rozjedeme naplno.
Problém byl, že video ho snímalo seshora.
Obličej nebyl dobře vidět.
Jak ho identifikujeme?
Musíme získat lepší fotku.
Rozhodli jsme se, že se vrátíme k mé kazetě,
kde byl pohled na vchod.
Kamera zabírá vchod přímo.
Když ho tam najdu, budu mít lepší fotku.
Tak znovu.
Jsme zpátky v místnosti 3,5 x 3,5
se šesti monitory a bolí nás hlava,
ale už víme, koho hledáme, a najednou
je to tam.
Vešel dovnitř.
Stejný chlap.
Když vešel, říkám: „To je on.“
Jen tak. Vím to.
Vejde v bundě a slunečních brýlích,
vypadá jako by šel do práce
nebo se z práce vrací, upravený.
Všimnu si proužku na boku jeho kalhot.
Říkám: „Co je to?“
Proužek na boku kalhot,
to je policie.
Je policajt.
Překlad titulků: Vendula Bazalová