Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Вегас — перлина пустелі.
Люди тут бувають різних форм і розмірів.
Хоча сьогодні готелі стали вищими й блискучішими,
клієнтура, треба визнати, дещо втратила свій блиск.
Мій улюблений Вегас — з минулої епохи, коли всім правили гроші.
Коли всі курили, пили мартіні й виряджалися, щоб справити враження.
І коли Rat Pack були на висоті.
Це Вегас, про який я мрію.
Це Вегас, який я хотів би оживити.
Пані та панове,
Себастьян Маніскалко.
СЕБАСТЬЯН МАНІСКАЛКО НЕВЖЕ ЦЕ Я?
Овва. Привітаємо Лас-Вегас, штат Невада, га?
Я хотів зробити щось на кшталт ретроспективи,
коли люди виряджалися…
у Лас-Вегасі.
Тож я хочу подякувати людям, які знайшли час…
одягнути костюм чи сукню.
Так. Чудово.
Дякую.
Судячи з усього, багато людей насправді цього не зробили.
Мило. Приємно бачити пари, які пішли кудись на вихідних.
Ми з дружиною нікуди не ходимо на вихідних, бо я працюю.
Тож ми кудись ходимо по вівторках.
Це наш день побачень.
Усі кажуть, що коли є діти, то треба мати день побачень.
Типу: «Вам потрібен день побачень!
Щоб у вас з дружиною був зв'язок».
Тож тепер ми ходимо кудись і сваримося без дітей.
Це приємно.
Ми досягаємо набагато більшого без присутності дітей. Це добре.
Я до смерті кохаю свою дружину Лану, та вона дуже повільна…
Коли паркуємо авто, наші двері ніколи не відчиняються…
одночасно.
Я завжди виходжу з авто, зачиняю двері,
дивлюся, а вона досі в авто.
Я чекаю і думаю: «Вона мала помітити, що я вийшов
з авто, повинна ж допетрати».
Але ні.
Я підходжу, стукаю у вікно й питаю:
«Якого біса ти робиш?»
Вона завжди щось шукає.
На консолі в неї наче викладена вітрина магазину «Сефора». Якого…
Вона дивиться на задні сидіння.
На що ти там дивишся? Ми там не сиділи.
Що там позаду?
Вона роззута.
Їхати десять хвилин, а вона роззута.
Вона носить підбори, це боляче. Я розумію це, гаразд.
Але якби це був я, я б подивився на GPS і сказав: «О.
За три хвилини доїдемо, можливо…
варто почати взувати ноги».
І коли вона виходить, вона навіть не може ходити на підборах.
Це схоже на кліп до пісні «Трилер» на стоянці.
Вона питає: «Хіба я не сексуальна?
Хіба я не сексуальна?» Я кажу: «Так, у мене вже встав.
Заходь у ресторан, на тебе дивляться.
Це не дуже добре.
Це не дуже добре, мила».
І ми заходимо в ресторан.
Завжди бронюйте столик, думаю, краще так робити.
Коли бронюєш, відчуваєш гордість.
Щойно заходиш, ти бачиш, як у вестибюлі метушаться люди.
Ти шльопаєш дружину: «Вони, мабуть, не бронювали».
Іноді ти нервуєш, коли кажеш своє ім'я.
Начебто є момент, коли ти думаєш: «Вони точно записали?»
«Маніскалко на двох». З ними колись дивилися?
Так, ось тут. Дякувати Богу!
Коли йдемо до столу, дружина вважає, що це найкращий час
для розмови зі мною, коли ми пробираємося переповненим рестораном.
Моя дружина повертається і каже: «Моя мати приїде в травні.
Якщо хочеш, скажи своїй мамі приїхати в липні».
Я кажу: «Ми загубили хлопця. Я не знаю, де наш стіл.
У нас буде достатньо часу, щоб обговорити це за столом.
Знайдімо офіціанта».
Ми сідаємо.
Моя дружина не використовує час, відведений на меню, належним чином.
Вона оглядає ресторан: «Боже, ти бачив
ліпнину під стелею».
Я сказав: «Починай читати, дивися в меню.
Бо нам ставитимуть питання.
Нам треба бути готовими відповідати.
Обери щось білкове, не дивися на ліпнину».
Дружина не знає, як працює ресторан. Вона ніколи в них не працювала.
Я все життя пропрацював у ресторанах. Я знаю всі тонкощі й нюанси.
Моя дружина нічого не знає. Кличе помічників офіціантів.
Що? Ніколи не кличте помічника офіціанта, добре?
У нього дві задачі: він прибирає і накриває на стіл.
Він не знає меню, не знає страву дня,
а іноді не знає і мови.
Зазвичай помічник офіціанта —
це іноземець у віці від 18 до 35 років.
Гаразд?
Зазвичай.
Моя дружина не знає іноземців.
Вона не росла з іноземцями. А я ріс.
Мій батько іноземець.
Бабусі, дідусі — іноземці. Тітки, дядьки… У мене в сім'ї купа іноземців.
Я знаю, як вони поводяться.
Якби мій батько сьогодні був тут, а я б його не знав,
я б вказав на нього й сказав: «Цей чолов'яга тут не народився».
Просто через те, як він рухається.
Це не рухи людини, яка народилась в Америці.
Дружина кличе помічника, і я знав, що це проблема.
Вона каже: «Перепрошую». Я кажу: «Мила, що ти робиш?»
Він підходить до столу. Вона не змінює тону й слів. Усе так само.
Вона розмовляє з ним, як зі мною.
Каже: «Перепрошую, насправді ми загубили офіціанта…»
Я кажу: «Мила, ти вже його втратила.
Він не знає слова "насправді", для чого ти так зв'язуєш речення?
Вставляй ключові слова. Сіль, серветка, лід…
Таке, що він знає. Він щойно сюди переїхав.
Він не знає, що за "насправді"».
Вона замовила в нього «Тіто» і содову.
Я кажу: «Мила, єдине "Тіто", яке він знає, —
це посудомийник цього ресторану».
І він піде й покличе його: «Тіто, це по тебе!»
А той вийде і скаже: «Привіт, мене звуть Тіто,
і є сода, вам насипати в сік?»
Підходить офіціант. А вона вже шокована.
Вона сидить із меню вже 25 хвилин.
Офіціант каже: «Чим можу допомогти?» «Боже…
Боже мій!»
Вона каже мені: «Ти перший». У вас було таке? «Ти перший, милий».
«Мені філе з овочевим асорті.
А тепер ти!
Як довго, ти думала, я буду з ним розмовляти?»
Думала, я водитиму його по ресторану, триматиму його за руку,
питатиму, які в нього мрії, надії?
«Ти перший…»
Це ж не стрибок із парашутом!
Просто скажи йому…
Та в нас із дружиною новий розділ у житті.
У мене двоє дітей, їм п'ять і три роки.
П'ятирічна й трирічна дитина, а мені 49 років.
Сорок шість років різниці
між мною та моїм сином. Гаразд?
Я люблю грати з ним, не зрозумійте неправильно, та під час гри
я здебільшого лежу.
У нас часто буває: «Поховаймо татка сьогодні».
У нього болять коліна, щось не так із плечем.
Дуже багато ігор лежачи.
Моя п'ятирічна донька в дитсадку.
У неї в класі є дитина, яка ідентифікує себе як лева.
Приходить до школи з хвостом, вухами й шерстю
на зап'ястях.
Називає себе Риком. Слухайте…
Я не вигадую, я просто повідомляю новини.
Двадцять три дитини й один лев у класі.
Я живу в Лос-Анджелесі, там треба обережно обирати співрозмовників.
Я з іншим татом чекав, поки діти вийдуть із класу,
я рухнув його й сказав: «Ну ти бачив лева,
того, що в класі?»
А він каже: «Хіба не чудово?»
Тоді я швидко відійшов від того типа.
Не розмовлятиму з ним до кінця семестру.
Я не звинувачую дитину. Я звинувачую батьків.
Так?
Слухайте, малий, мабуть, прийшов уранці, вбраний левом.
Прийшов і сказав: «Я лев, мамо. Я лев, тату!»
А батьки-ідіоти: «Він лев.
Ну ж бо, лев. Ходімо до школи».
Якщо моя дитина спуститься, одягнена як панда,
то я скажу: «До біса, повернися нагору й одягни джинси.
Я не поведу панду до школи».
Ось і все. Такого вбрання більше не буде.
Татко заборонив.
Тут є люди,
які дивляться і думають: «Тобі яке діло?
Чому це тебе займає?»
А це впливає на мою доньку, еге ж?
Вона не може вчитися, бо цей лев
відволікає.
Він сидить на задній парті
та перекидає книжки й парти.
Учителька має зупиняти викладання.
І нічого не можна сказати.
Бо якщо я щось скажу, то раптом я ображу
почуття лева.
Я не можу підійти до вчителя і сказати: «Що, у біса, з цим левом?
Якщо він вважає себе левом, принесіть клітку, дайте м'яса.
Моя дитина не знає алфавіту,
бо Рик сидить позаду
й шукає зебр».
Можете повірити, що ми обговорюємо цю маячню?
Сина я теж маю підвозити до школи.
Це все, що я роблю. Підвожу всіх.
У дитинстві нас ніхто не підвозив Нас у дитинстві
нікуди не підвозили.
Особливо до школи.
Не знаю, як ви росли, та в моєму домі
батьки просто казали: «Іди тротуаром,
а коли побачиш людей свого зросту — це і є школа.
Дочекайся, коли викличуть, і заходь. Сподіваюся, чогось навчать».
Тепер я маю возити сина до школи. Я маю буквально передати його вчителю.
Треба йти до школи, говорити з батьками.
Я не хочу ні з ким говорити вранці.
Хочеться займатися своїми справами.
Але люди люблять говорити вранці. Ви колись говорили з людьми?
Знаєте, які люди нудні?
У вас були ці розмови? «Що нового?»
«Минулого місяця в нас був коронавірус.
У мого чоловіка температура була 38,9».
Слухайте…
Ви можете це слухати? Я не можу.
Я хочу інше почути.
Коли я розмовляю,
коли я питаю, що нового, я хочу почути… «Що нового?»
«У мене вчора була інтрижка».
«Справді? Що сталося?»
Ось, що я хочу почути. Я не хочу чути про застуду.
Коли веду сина до класу, я тримаю його за руку.
Він хоче, щоб я взяв його на руки. Але ні.
Я кажу: «Я тебе підвіз. Ну ж бо, іди».
Наближаючись до класу, я бачу пацана-азійця та батька-азійця.
Як тихо було на «батько-азієць». Можете повірити?
Я сказав про батька-азійця, і у всіх постискалися дупи.
«До чого це?
Навіщо таке казати?»
Ось що сталося в країні за останні шість-сім років.
Не можна навіть згадувати про походження людини, описуючи її.
Це не має бути принизливим.
У дитинстві ми лише так і розуміли, про кого з сусідів мова.
Ти сидиш на вулиці й питаєш: «Який саме пацан?»
«Пуерториканець». «О, я його знаю».
Сьогодні у цій кімнаті є люди,
які дивляться й думають: «Яка різниця?
Навіщо про це щось казати?
Що тобі з того?»
Це важливо. Наприкінці історії ви дізнаєтеся,
чому я сказав «азієць». Розслабте дупу, усе гаразд.
Усе гаразд.
Приємний хлопець, підходить і каже: «Привіт,
я класний тато».
Я сказав: «Що… А що?
Що це означ?»
Він каже: «Я відповідаю за всіх татів, ми бачимося раз на місяць».
У вівторок ми їдемо до Крістофера в потворних светрах.
Якщо хочеш одягнути свій найпотворніший светр, то ми
поговоримо про батьківство, може, вип'ємо дієтичну колу».
Тож я сказав: «Слухай…»
Слухайте, це круто. Якщо говорять до мене, то я відповім.
Але мені 49, і я не шукаю нових знайомств
у своєму віці.
Я хочу втрачати людей у своєму житті.
Ми проводимо масові скорочення на підприємстві «Маніскалко».
Не приймаю
нових заявників.
Тож я сказав: «Дякую за пропозицію. Та я не можу».
«Та майте мене на увазі на наступний светровий захід, можливо, я заскочу».
Ми дивимося на клас, і він показує на свого сина. Він єдиний азієць
у класі.
Він каже: «Це мій хлопчик». Я кажу: «Я знаю».
Знову ж таки, деякі люди дивляться
й думають: «Який ти консервативний.
Як ти смієш припускати?
Не думаєш, що є інші можливості?
Може, батько-азієць усиновив темношкіру дитину,
а темношкірий батько всиновив азійця».
Слухайте, якби я закладався на те, з ким цей малий азієць поїде додому,
то ставив би на того хлопця, чи не так?
На кону 100 доларів, я гляну, якими політкоректними будете ви.
Там, звідки я родом, ці двоє приїхали в одному авто.
Так?
Мій малий заходить.
Мій малий як шимпанзе, трішки дикий.
Просто заходить.
Знімає сорочку, зриває її. Краса.
Для мене, як для італійського батька,
побачити, як мій син зриває сорочку на очах у 13 однокласників, —
це ж момент гордості, чи не так?
Я готую його до школи. Одягаю його,
взуваю, одягаю шкарпетки, трохи одеколону. Зовсім трішки.
Наношу на його вухо одеколон.
Я хочу, щоб він звик до власного запаху.
До того ж коли вчителька йому допомагатиме: «Гаразд, а зараз ми…
Чим ти, у біса, користуєшся?»
Син іде за кольоровими олівцями й розмальовкою,
підходить прямо до дівчат, просто оминає хлопців,
прямує до дівчаток.
Ділиться олівцями.
«Бери зелений. Хочеш мій зелений? Бери мій зелений».
Я дивлюся на це, а вчителька підходить
і ламає мені весь кайф.
Вона каже: «Не хочете одягнути свого сина?»
Я кажу: «Навіщо?
Йому так добре, погляньте!
А в іншому класі є лев!»
Вона каже: «Ми не хочемо, щоб інші діти знімали одяг.
Можете щось удіяти?» Я сказав: «Гаразд, я зрозумів».
Кажу йому: «Іди сюди.
Одягни сорочку, гаразд? Люди заздрять.
Я знаю, що ти засмучений, знімемо її в продуктовому дорогою додому».
І я кажу йому:
«Слухай, ділися іграшками, поки ти тут.
Поважай учителів.
Кажи "будь ласка" і "дякую". Зрозумів?
Повертайся». І легенько б'ю по дупі.
Він повертається до класу. Так я розмовляю з сином.
Я не сюсюкаюсь. Я знаю, що деякі батьки сюсюкаються
із синами.
«Поділися машинкою, гаразд? Поділися машинкою. Будь чемним».
Ні, я розмовляю з сином так, наче він у «Юніон Локал 606»,
працює на складі по 15 годин
на навантажувачі.
Я розвертаюся йти, а вчителька каже: «Вибачте, куди ви?»
Я сказав: «Повернуся по нього о третій».
Вона каже: «Насправді ми заохочуємо батьків брати участь
у навчальному процесі, якщо хочете залишитися на кілька годин…»
Кілька годин?
Що мені робити? Я таким не займаюсь.
Я не викладаю.
Так? Я не знаю, чим зараз займаються у школах.
Школи, де я вчився, були нестабільні, учителі пиячили,
діти билися, люди крали, не знаю.
Що мені робити?
Усе так дружньо. Учителі виходять.
Усі співають.
Учителька виходить.
Погляньмо на годинник Що ж нам покаже він?
На гру є п'ять хвилин
Гадки не маю.
Учителька каже: «Сядьмо в коло».
Сідайте у велике коло.
Беріть дитину. Велике коло».
Я кажу: «Хочете, щоб ми сіли по-індіанськи?»
«Так, от що…
Ми не кажемо…
по-індіанськи.
Це яблучне пюре хрест-навхрест».
Що?
Що хрест-навхрест?
Я гадки не мав, що індіанці засмутилися,
провели нараду й сказали: «Украли наш стиль сидіння, це наглість.
Це має припинитися».
Ніхто не знає, що казати.
Бо ж невідомо, що заборонено, так?
Доки ти це не скажеш, і хтось так: «Ти влип».
У деяких штатах, якщо ви хочете продати власний будинок,
в описі ви не можете вказати, що у вас є прохідна кімната.
Вірите? Не можна писати «прохідна кімната».
Чому?
Не всі ж можуть ходити.
Хочете сказати, що хлопець у візку
оглядатиме будинок…
і агент з нерухомості скаже: «А ось тут прохідна кімната».
І він такий: «Що ти, у біса, сказав?
Я не можу ходити».
Світ перевернувся з ніг на голову.
Кажуть, що зараз кращі часи.
Озирніться, усе відстій.
Я виріс у 70-х і 80-х. Тоді я був дитиною,
і міркував про ті часи.
Усе було простішим. Мої дні народження були простими.
Ми билися водяними кульками.
Пам'ятаєте ці бійки?
Моя сім'я занадто бідна, щоб купити якісні кульки для води.
У нас були маленькі кульки, ми їх наповнювали, вони лопалися…
Пам'ятаєте?
Наповнювали кульки?
Чорт! Боже!
Вісімнадцять гумових кілець на кухонній мийці до кінця вечірки.
Вийшло три кульки.
Але коли мав кульку, то не міг втриматися,
і кидав у того, кого терпіти не можеш.
Він перебігав через двір і…
Прямо у вухо, кулька потрапила в слуховий прохід.
Малий оглух.
Малий тим вухом три місяці нічого не чув.
Удома його питають: «Як пройшло?»
«Я нічого не чую. Це була жахлива вечірка».
Ні на кого не подали до суду.
У 70-х, коли приходив на день народження, усі розуміли,
що ти можеш втратити палець, зір.
Втратити слух.
У дитинстві на вечірках ми грали в ігри, і їжа була.
Я пам'ятаю, що їжа була великою частиною вечірок.
На святкування сьомого дня народження мама принесла півметровий цукіні.
Вона сказала: «Ми гратимемо в "Ґоґуц"».
Що?
Хіба ми не граємо в «причепи хвоста віслюку»?
Що це, у біса, за
«Ґоґуц»?
Вона вишикувала дітей, узяла цукіні
і поклала його
хлопчикові між колін.
У семирічного хлопчика з проміж колінок
стирчить
півметровий цукіні.
Гра полягала в тому,
що треба повернутися ліворуч
і передати цукіні іншій дитині, а та дитина його притискала.
Наступна дитинна
передавала…
Якщо цукіні падав на землю, ти вибував із гри.
А переможець
отримував цукіні. Це був приз.
Приніс додому цукіні з моєї вечірки.
Батьки питають: «Що це?» «Не знаю, це Ґаґаца.
Та нам дали рецепт, сказали нарізати,
занурити в яйце, хлібні крихти й обсмажити.
Виходить смачна закуска».
«Що?
Це з вечірки семирічної дитини?»
«Так».
Для іншої гри мама принесла колготки.
Одну частину обв'язала навколо талії дитини.
А в іншу запхнула картоплину,
тож у дитини…
У дитини картоплина
висіла з промежини.
Вона зробила це з двома дітьми.
Потім вивела їх на тротуар.
Вона поклала лимон перед кожною дитиною,
і це були перегони, у яких вони мали влучити картоплиною
у лимон.
Це було в суботу по обіді.
Ніхто не викликав поліцію. Це був звичайний
день народження.
Здається, наче це було вчора.
А тепер?
У мене є діти, я старію. Я не з тих, хто скаржиться:
«Ой, я старий». Ні.
Я просто старію і починаю помічати деякі зміни
у собі, знаєте?
У мене тепер клаустрофобія.
Це сталося два роки тому. У мене не було клаустрофобії.
Я летів у літаку, сидів біля вікна,
а посеред польоту я такий:
«Треба забиратися!» Не знаю, що сталося.
Я не можу бути в таких місцях. Я не можу
бути в таких місцях. Не знаю, де сісти.
Не можу бути в замкнутому просторі.
Востаннє подібне було чотири роки тому.
Ми з дружиною пішли на «Гамільтон» на Бродвеї, усі говорили про це,
ви натрапляли на таких.
«Ой, а ви дивилися?
Боже мій. Це неймовірно.
Ми дивилися. Скільки разів?
Скільки разів ми бачили?
Тричі, ми ходили на нього тричі.
І кожного разу це було…
«Це змінило мене як… це змінило мене».
Коли я це почув, то подумав: «Мені не сподобається».
Мої діти змінили мене, а не Лін-Мануель.
Але ми пішли.
Ми з дружиною сіли.
Одна жінка сиділа поруч зі мною.
Вона копирсалася в сумочці. Мене це вбиває, так?
Вона… Я кажу: «Знайди вже! Я хочу піти звідси.
Мила, нам треба йти, я не можу терпіти це возіння з сумочкою.
Не знаю, що вона шукає, та це мене вбиває».
Отже, шоу почалося. Пройшло десять хвилин,
я рухаю дружину й кажу: «Я гадки не маю, що відбувається».
Я не розумів. Я не міг зрозуміти реп.
Я питав: «Що він сказав?»
Персонажі. Я навіть не знаю, що зробив Гамільтон.
Я прийшов, щоб дізнатися, чому він такий чудовий, розумієте?
І ви маєте зрозуміти дещо про нас із дружиною, ми тупі.
Гаразд. Як пара, ми однаково тупі.
Так буває далеко не у всіх стосунках.
У нормальних здорових стосунках
хтось завжди розумніший за іншого,
і можна покластися на розумного, щоб він пояснив тобі фільми, книги
і життя.
У нас немає такої динаміки.
Я питаю дружину: «Знаєш, що відбувається?» «Ні, а ти?»
«Нічого».
Ми просто сидимо, тупі-тупі.
На перерві ми…
Я подумав, що це кінець, і сказав: «Дякувати Богу.
Ходімо поїмо устриць».
А потім я дізнався, що дві з половиною години
ще до кінця.
Я не люблю антракти, намагаюся вбити час.
Не хочу вставати, пройшло лише пів години. Ми вийшли.
Ми побачили ще одну знайому пару, дуже розумну пару.
Гаразд, ми з ними розговорилися.
Вони розказують про американських президентів, війни, події.
Ви коли-небудь спілкувалися з дуже розумними людьми?
Я завжди думаю: «Я не можу нічого додати».
Я просто киваю.
«Так, ні, 18-те сторіччя…
Це було дуже давно.
Ні, 18-те сторіччя. То дуже давно. Давно».
Дуже давно.
Цей хлопець читає Playbill, розповідає про акторів.
Мені стало ніяково, мій Playbill згорнутий у трубочку,
і я граю ним пісню Бон Джові на нозі.
Я повернувся до дружини: «Хочеш повернутися?
Я гадки не маю, що відбувається. Я не зможу зрозуміти нічого з середини».
Дружина каже: «Я знаю, я розгублена.
Теж гадки не маю, що відбувається.
Я і не знала, що Гамільтон темношкірий».
«Ходімо звідси.
Ніколи й нікому цього не кажи.
Це темношкірий актор, який грає Гамільтона.
Ходімо звідси. Ми надто тупі.
Сідай у машину. Знімай взуття. Забираймося звідси.
Надії втрачено».
Тупі.
Коли ми повертаємося додому з побачення,
вона завжди дивується, як швидко я вкладаюся в ліжко.
Не знаю, що ви, люди, робите
після побачення, але я приходжу додому, чищу зуби, роздягаюся і бум.
Я у ліжку.
Я не мию обличчя. Я мив його дві години тому, що?
Чи мені ванну прийняти після півторагодинної прогулянки?
Дружина завжди заходить у спальню: «Боже!
Ти вже в ліжку?» «Так. Зараз ніч.
Що ти думала, я робитиму? Підстригатиму газон? Лягай сюди».
Не знаю, що вона робить у ванній.
Звідти завжди доноситься шум.
Вода…
Вона виходить масажуючи обличчя колючим валиком.
Я кажу: «У тебе кров! Це хіба корисно?
Моя мама з таким приладдям готувала пасту.
Чому ти масажуєш цим чоло?»
Потім вона одягає якусь корейську маску.
Я бачу маску й розумію: «Сьогодні ніякого сексу! Забудь!»
Я маю кохатися з хокейним воротарем?
«Просто підморгни, щоб я знав, що тобі подобається.
Ти взагалі там є?»
І на моїй тумбочці нічого немає. Лише лампа, усе.
А на її тумбочці вісім пляшок води.
Капа, очні краплі, парацетамол.
Що ти, у біса, робиш на своїй половині ліжка?
Як довго?
Ми в ліжку.
Треба знайти щось подивитися. Дружина не бачила жодного фільму.
Вона в житті не бачила жодного фільму.
Крутять «Втечу з Шоушенка». Я кажу: «Глянь.
Це чудовий фільм».
А вона: «Не можу дивитися цей фільм». Питаю: «Чому?»
А вона: «Він уже почався».
Я кажу: «П'ять хвилин тому. Я розповім, що там було».
Вона каже: «Я не можу так дивитися фільм».
Моїй дружині треба побачити лева…
Дехто з вас навіть не зрозумів. «А в цьому фільму є лев?
Я не пам'ятаю, щоб лев ходив по в'язниці з Морганом Фріменом».
Проблема
наших стосунків у тому, що я хвилююся.
Вона ні про що не хвилюється.
Я боюся, що хтось вломиться у мій дім.
Це мій найбільший страх.
У дитинстві наш будинок пограбували тричі.
В дорослому віці я боюся прокинутися о четвертій ранку з іще одним чоловіком
у своїй спальні.
У мене немає зброї, я не проти зброї.
Але знову-таки, мені 49, і я не збираюся вчитися чомусь новому
у своєму віці.
Гадаю, власники зброї добре володіють своєю зброєю.
Вони їздять на полігон, у них є замок і ключ, щоб тримати зброю в шафі.
До того ж, гадаю, коли власник зброї чує, що хтось вдирається до його будинку,
то він стає щасливим.
Чує легеньке рипіння у дверях
і такий: «О так!»
Каже дружині: «Просто лежи, мила.
Знаю, у тебе важливий день. Я піду подбаю про нього».
Минулого місяця спрацювала сигналізація.
Було так гучно, що я прокинувся, хоч і спав, як мертвий
А моя дружина не прокинулася.
Наприклад, сьогодні я, мабуть, піду спати о другій,
а потім прокинуся, подумаю, що ранок. Подивлюся на годинник, а там 2:09.
Я сплю по дев'ять хвилин протягом ночі.
Дружина лягає і прокидається в тому ж положенні.
Зранку на її боці все гарно.
Усе заправлено, подушки укладені.
Волосся каскадом спадає з простирадла.
На моєму боці так, наче я відбивався від акули.
Усе розхристане, бракує наволочок.
Я мокрий. Чому я мокрий?
Моя шия мокра.
Мені треба викрутити труси.
Що, у біса, зі мною сталося минулої ночі,
що я змушений був перевертати матрац уранці?
Чому з мене тече?
Чому я наскрізь мокрий?
Отже, спрацювала сигналізація
минулого місяця, а дружина не прокидається.
Я одразу встав, але я не з тих, хто йде й усе вирішує.
Гаразд.
Я кажу: «Вставай!»
Вона питає: «Що відбувається?» Я сказав: «Сигналізація увімкнулась!»
Вона каже: «Ну йди глянь».
«Я піду подивитися і піймаю дві кулі, поки ти тікатимеш, узявши дітей,
а потім ти заведеш іншу сім'ю з кимось іншим?»
«До біса. Застрибуй на спину. Ми підемо разом».
Іди глянь!
«З ким ти, по-твоєму, одружена? З Рембо? Ходімо разом».
Глянь!
Хотілося б бути агресивнішим.
Намагаюся навчити малого бути мужнішим.
Ми віддали його на футбол, він грає у футбол.
Це навіть не футбол. Я не знаю, що це.
Просто вісім трирічних дітей бігають навколо.
М'яч не рухається.
Я відвожу його
до парку в Лос-Анджелесі. Це великий парк.
Там є баскетбольні майданчики й дитячий майданчик.
Героїн. Класно.
Це гарне місце
для виховання дітей.
Я з тих батьків, що просто приводять сина: я не беру із собою
їжу,
воду, змінний одяг — нічого не беру.
Лише він і я.
Усі інші батьки мають ковдри, вони розкладають ковдри для пікніка.
Ставлять парасольки. Мають фруктові тарілки.
Це не «Коачелла», це 45-хвилинне тренування.
У цьому парку бігають багато собак без повідців.
Я знаю, це неприйнятно казати, та я не дуже люблю собак.
Гаразд? Вибачте. Я знаю, тут є власники домашніх тварин, любителі собак.
Я знаю, що у вас панічні атаки,
коли ви чуєте подібне,
та коли мені було шість, мене покусала німецька вівчарка.
Тож коли ваш пес підійде до мене, я не…
Я не робитиму так, добре?
Це загроза. Я зроблю кілька кроків назад і оціню ситуацію.
Я дивлюся на тренування і здалеку
бачу собаку, що біжить з такою швидкістю,
що я навіть не можу розпізнати породу.
Тож пес пролітає, мало не відтявши голову моєму синові.
Просто під час тренування.
Довелося спитати в сім'ї: «Це був гепард?
Що, у біса, тут щойно пробігло?»
Я придивився, а це грейхаунд.
Слухайте, вибачте,
не можна заводити грейхаундів.
Гаразд?
Максимальна швидкість цих створінь —
сімдесят сім кілометрів на годину. Гаразд?
Це гончі собаки. Коли вони щось бачать,
то біжать і беруть це. Вони не зупиняться, поки не отримають бажане.
Не знаю, чи ви колись бачили, як вони біжать, це лякає.
Вуха притиснуті назад і…
Їх треба заборонити пускати на люди. Вони на своєму шляху зносять дерен.
Здається, я в цей момент порвав штани,
не знаю, що відбувається в мене на дупі, та щось сталося.
Там протяг. Навіть дивитися не хочу.
Ні, я хотів…
Я хотів бути в формі для подібного.
Я мав привести себе в форму для цього виступу, щоб влізти в костюм.
Не знаю, це не спрацювало. Кажу вам, мені тісно.
Тісно.
Оглядаю казино, деякі люди досі в масках.
Хочете — носіть. Мені байдуже. Мені вистачає проблем
окрім вас і ваших масок.
Я не з тих людей… Ні. У мене є свої справи..
Хочете носити маску — носіть.
Люди в захваті від своїх масок, бачите цих людей?
«У мене є маска».
Вони ще й на ланцюжок їх вішають. «Ось повішу
на випадок, якщо доведеться зняти. Тоді маска буде висіти.
У мене є ще маска, якщо хтось не приніс.
У мене є ще».
Хочете це робити? Усе добре.
І є друга половина: «До біса маски! Я їх не ношу!
Я не ношу маски!
Ніхто не наказуватиме мені, що робити». Добре.
Гаразд. Хочеш бути в тій команді?
Будь. Мені байдуже. У будь-якому випадку. Байдуже. Я просто знаю себе.
У мене погана вдача, дуже погана.
Погана вдача.
Я не кажу нічого поганого про вірус.
Яка б не була ситуація з пандемією, я ніколи не глузую з вірусу.
Я хочу буди одним із них.
Одним з тих, які кажуть:
«Йоу, це все афера!» А потім ти такий…
Ні!
Не хочу лежати на смертному одрі ось так: «Вколіть вакцину!» Ні!
Я зробив щеплення і, чесно кажучи, не для порятунку свого життя.
Справді ні.
Я зробив його не для порятунку вашого життя.
Я зробив його з тієї ж причини, що й усі італійці.
Щойно італійці дізналися, що коли хворієш на ковід,
то не відчуваєш смаку їжі…
це нас до усрачки налякало. Я біг на вакцинацію.
Я зробив дві, «Модерну» і «Пфайзер», я просив накачати мене.
Мені байдуже, чи помру я від вакцини,
принаймні я помру зі смаком фрикадельок у роті.
Не можу 15 місяців не відчувати смаку. Краще померти.
Мені робили щеплення у «Волґрінс».
Я сподівався на медичний заклад
з підготовленими фахівцями, а не магазин
що продає журнали, тампони й жувальну гумку.
Як на мене, це звучить нездорово.
Я нервував, коли стояв у черзі.
По гучномовцю чую: «Персонал, підійдіть на пункт щеплень.
Персонал, підійдіть на пункт щеплень».
Тут хлопець, який розставляв енергетичні напої, забігає до аптеки.
Тепер я дійсно нервую, дивлюся туди.
Було питання, яке багатьох збивало з пантелику.
Ось це питання: «У яку руку вам поставити укол?»
Я йду туди, і якийсь хлопець розпитує.
«У вас є алергії?»
Я сказав: «Я не розкриватиму історію хвороб
посеред "Волґрінс".
Просто зроби укол, і ми дізнаємося».
Тож він штрикнув мене, і в мене почалась кровотеча.
Я питаю: «Це нормально?»
А він: «Боже».
«Ну ж бо, друже.
Збреши мені, вигадай щось, скажи, що у 2% людей теж кров,
бо я нервую».
Він каже: «Я ще не бачив, щоб хтось так стікав кров'ю.
Хочеш Gatorade? Є смак апельсина, винограду, освіжаючий».
Хочеш освіжаючий?
Який тобі?»
Потім кажуть почекати, я не знаю, хто вигадує правила.
Після уколу кажуть зачекати 15 хвилин
і я, як йолоп: «Добре. Зачекайте 15 хвилин. Ось тут».
«Давно ти тут?»
«Вісім хвилин, чекаю смерті,
але поки що нічого».
Думаю, я виживу. Гадаю, усе добре».
«У хлопця поруч висип на внутрішній стороні стегна.
Не знаю, чи він прийшов такий, та, гадаю, що в мене все вийде».
П'ятнадцять хвилин. А якщо щось станеться,
що робитиме «Волґрінс»?
Вони викличуть касира?
«У нього піна з рота!» «Боже мій.
Якби це було повернення товару, я б тобі допоміг, та Боже.
За таке мені не платять. Схоже, усе погано, чуваче».
П'ятнадцять хвилин.
Ніхто через 17 хвилин не пішов до авто і…
П'ятнадцять хвилин, і все минеться. Ти житимеш.
Не знаю. Я намагаюся зменшити стрес у своєму житті,
бо швидко дратуюся.
Я пішов до кав'ярні. Це було минулого тижня.
Я опинився в районі, де зазвичай не буваю, та я дуже хотів кави.
Зазвичай у кожного з нас є свої кав'ярні, куди ходимо постійно.
Та це був не варіант. Я був в іншому місті.
Я зайшов наче в хіпстерську кав'ярню. Ви коли-небудь пили хіпстерську каву?
Я ввійшов, а там усі мали наклейку на ноутбуці.
Якщо тобі 42 роки, ти дорослий чоловік,
і в тебе наклейка
Чубакки на твоєму MacBook Pro, можливо, варто переосмислити
свої цілі в житті.
Стою черзі. Дивлюся на хлопця, який готує каву,
а на ньому кроп-топ.
Я одразу ж засмутився.
Там волосся по всьому його… Облиш, бро.
Зараз восьма ранку, я не хочу бачити волосся
у твоєму пупку.
У нього не…
У нього був не пупок, а дірка.
Знаєте, що живе в тій дірці?
Якщо у вас теж дірка, ідіть додому, візьміть пилосмок,
прикладіть до діри й подивіться, що випаде на ваш стіл.
Якщо працюєш з їжею та напоями з відкритим пупком,
з таким успіхом може звисати й ліве яєчко з шортів.
Це те саме. Яєчко, дірка, волосся, лише прибери дірку
подалі від булочок.
Цей хлопець тягнеться за круасаном,
а його дірка притискається до булочок, ніхто не бачить? Фартух!
А наша робоча сила сьогодні — нікчемна.
Робоча сила?
Ви колись замовляли щось і думали:
«Мені все одно так не приготують. Нічого не вийде».
Я замовив у нього каву, а він сказав мені чекати там.
Ніяково, коли ти в кафе маєш чекати на каву
разом з іншими.
Дуже ніяково долучатися до тієї групи, ти підходиш і такий:
«Вітаю!
Що ви чекаєте? Каву?»
«Що ти замовив?»
«Я — капучино. А ти?»
«Не знаю, що захоче, те й зробить».
Я замовляв гарячу каву, а він приніс каву з льодом, і я подумав: «Добре.
Схоже, питиму її холодною».
Я не з тих, які все зупиняють: «Вибачте!
Я замовляв гарячу каву.
А ви принесли каву з льодом».
Що ти робитимеш? Це зіпсує йому весь день.
Він не зможе це переварити.
Ти замовляєш зовсім інше. Він хотів зробити капучино.
Капучино.
«Я хотів зробити капучино, а він сказав…
Він сказав, що хоче гарячої кави».
Я просто взяв холодну каву. Без соломинки.
Соломинку не дали.
Треба спитати, а вона зроблена з крейди й фанери.
Не знаю, що відбувається із соломинками.
Не знаю, певно, черепаха померла в океані.
Я можу отримати аневризму мозку, поки висмоктуватиму рідину
через соломинку з гіпсокартону. Просто поверніть соломинки.
Бо ці розпадаються.
Під час того, як я п'ю.
Ні, усе добре. Одна черепаха загинула за цю фігню?
Я був на відеозв'язку з татом, йому 76 років.
Він розвалюється.
Якщо у вас є батьки в такому віці,
то все болить, так?
Щоразу, як розмовляєш з ними, вони розповідають, що відбувається
з їхнім тілом. Гаразд?
Минулого тижня я спитав: «Що нового?» «Що нового? Я нічого не бачу лівим оком.
Ось що нового».
Щоразу, коли я дзвоню, це щось інше, біль у ньому блукає.
Я питаю його: «Що з оком?»
«Око більше не болить. Дивись на це. Я не можу поворушити рукою.
У мене клешня замість руки. Не можу порухати».
Бачили, як ваші батьки старіють просто у вас на очах?
Він дзвонив мені вчора.
І каже: «Я подзвонив тобі чи ти мені?» Що?
Він нещодавно сказав, що буде, коли він помре.
Італійці говорять про смерть дуже відкрито.
Особливо консервативні італійці. Вони платять за все, доки живі,
щоб цього не робили їхні діти.
Він каже: «Коли я помру, ти плакатимеш. І все.
Як помру, подзвони Маріо з Камберлендського похоронного бюро, усе.
За все заплачено наперед».
Італійці у фейсбуці не збирають гроші дідові на труну.
Гаразд?
Усе вже домовлено.
Він сказав, що не хоче в землю, він купив місце…
у мавзолеї.
Він сказав: «Ходімо, я покажу.
Відведу тебе до мавзолею, глянеш, що я купив».
Це була стіна.
«Ходімо, ну ж бо».
Тож ми прийшли,
і він каже: «Я буду третій зверху.
Твоя мама буде першою.
Я не хочу бути ззаду. Вона піде першою.
А я хочу бути біля стіни».
«Яка різниця? Ти будеш мертвий».
«Я хочу бути біля стіни, на випадок, якщо мене витягатимуть».
Я кажу: «Так, але чому ти не хочеш бути нижче?
Щоб я міг поставити квіти».
Він каже: «Збожеволів? За це треба доплатити 20 штук».
Я сказав, що хочу під стелю. Візьми 20 штук і розділи з сестрою».
Я кажу: «Мені доведеться задирати голову…
Буду кидати туди щось.
Я люблю тебе».
Мій батько хоче все це, поминки. Усе-усе.
Він не хоче… Люди ж часто зараз святкують життя, так?
Він каже: «Я не хочу святкувань, не хочу, щоб хтось був щасливий, коли я помру!»
Ми нещодавно були на вечері.
Ми вечеряли.
Я сказав йому, що мені треба в туалет.
Він каже: «Я теж хочу. Ходімо».
Я кажу: «Ні. Ти йди.
Ти повернешся, тоді я піду».
А він каже: «Ти що, будеш тут сам? Я буду там сам?
Ми підемо разом».
Гаразд, тож…
Ми з батьком пішли в туалет разом.
Він зайняв кабінку, а я — пісуар.
У мого батька збільшена простата.
Тобто, коли він йде в туалет, то в нього нерівномірний потік.
Усе виходить частинами.
Добре?
Він лається, поки робить свої справи.
Він каже:
«Чорт, ну ж бо!
Дідько!
Ну ж бо, вилупку!»
Поки це відбувається, заходить якийсь хлопець.
Підходить до пісуара біля мене.
Він гучний. Колись чули цих гучних пісяк?
Усе, що вони роблять, схоже на…
Що у вас з верхніми дихальними шляхами,
що ви так заходите в громадську вбиральню?
Потім він опирається на стіну. Бачили хлопця, який підіймає руку вгору?
Що сталося з тобою минулого разу?
Ти впав?
І тепер треба готуватися до будь-чого, коли дзюриш? Що?
Потім він починає писати комусь.
У нього одна рука тут, і він пише комусь.
Слухай, треба слідкувати за своїм другом.
Не можна його відпускати, бо все буде на стіні.
Треба тримати все в своїх руках, гаразд?
А поки це відбувається, мій батько досі…
«Я голодний, ну ж бо! Прокляття!»
І той хлопець
починає відливати. Не знаю, що з нього виходить.
Сеча густа наче мед. Бачили цих пісяк, у яких сеча густа?
Він наче дзюрить на дезодоратор, і це гучно.
Хочеться сказати: «Відвали від дезодоратора чуваче».
Він наче сцить медом, це просто…
Я свої справи роблю дуже тихо.
Я відливаю ліворуч, усе стікає по водостоку,
а потім тихенько в каналізацію.
Я дзюрю, як Тесла.
Ви чудові. Боже, благослови Лас-Вегас.
Дякую, що прийшли на шоу.
Переклад субтитрів: Ольга Мазур