Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Vegas, ökenjuvelen.
Här finns människor i alla former och storlekar.
Dagens hotell är högre och blankare,
men klientelet har förlorat sin glans.
Det Vegas jag har som favorit är på tiden då kontanter användes.
På tiden då alla rökte, drack martinis och klädde upp sig.
På tiden då Rat Pack var inne.
Det Vegas drömmer jag om. Det Vegas vill jag väcka till liv igen.
Mina damer och herrar: Sebastian Maniscalco.
En stor applåd för Las Vegas.
Jag ville resa tillbaka i tiden
till när folk klädde upp sig…
…i Las Vegas.
Därför måste jag tacka er som tog er tiden…
…att klä i er kostym eller klänning.
Tack. Det uppskattas.
Men det ser ut som att många struntade i det.
Det är kul att se par som går ut på helgen.
Min fru och jag gör inte det. Jag brukar jobba då.
Vi går ut på tisdagar istället.
Då går vi ut på en dejt.
Det sägs att det är viktigt att göra det som föräldrar.
"Ni måste gå på dejt då och då!
Det är då ni får kontakt."
Så nu går vi ut och grälar utan barnen. Det är trevligt.
Vi är mycket mer produktiva när barnen inte är med.
Jag älskar min fru Lana oerhört mycket, men hon har aldrig bråttom. Hon saknar…
När vi parkerar öppnas aldrig våra dörrar…
…samtidigt.
Jag kliver ur bilen och stänger dörren, medan hon sitter kvar.
Jag väntar och tänker: "Hon måste ha märkt att jag har gått ut.
Polletten måste trilla ner."
Men nej. Jag går till hennes sida och knackar på fönstret:
"Vad fan håller du på med?"
Hon letar alltid efter nåt.
En hel sminkbutik ligger utspridd i bilen.
Hon kollar där bak.
"Varför kollar du där bak? Vi har inte varit där.
Vad ska finnas där?"
Skorna är av.
Resan tog tio minuter, och hon har tappat bort skorna.
Jag förstår att klackskorna gör ont. Jag gör det.
Men jag skulle ha tittat på GPS:en och tänkt: "Oj.
Det är tre minuter kvar. Jag kanske ska…
…börja ta på mig skorna."
När hon kliver ut ur bilen, kan hon inte ens gå i klackarna.
Hon går som i "Thriller"-musikvideon över parkeringsplatsen.
"Är jag inte sexig, älskling?
Är jag inte sexig?"
"Jo, jag är redan hård.
Gå in på restaurangen. Folk stirrar. Det ser inget vidare ut.
Inget vidare."
Vi kommer in på restaurangen.
Boka alltid bord. Det måste man göra.
Man känner sig så stolt när man har bokat ett bord.
När man kommer in, ser man folk trängas i entrén.
Man slår frugan lätt och säger: "De har nog inte bokat bord."
Sen säger man sitt namn. Det händer att man är lite nervös.
Ett ögonblick tänker man: "Har de reservationen?
Maniscalco. Två personer." Har ni tittat med dem?
"Ja, där. Tack och lov!"
När vi är på väg till bordet tycker min fru att det passar
att prata med mig samtidigt som vi slingrar oss genom restaurangen.
Min fru vänder sig om och säger: "Mamma kommer i maj.
Om du vill kan vi säga till din mamma att hon kan komma i juli."
Jag svarar: "Nu är han borta. Jag vet inte var vi har vårt bord.
Vi har gott om tid att diskutera detta vid bordet.
Nu letar vi efter hovmästaren."
Vi sätter oss.
Min fru utnyttjar inte sin tid med menyn på rätt sätt.
Hon tittar runt i restaurangen: "Herregud, har du sett…"
…taklisterna?"
"Börja läsa menyn. Gräv ner huvudet i den.
De kommer att ställa frågor till oss.
Vi måste vara redo med svaren.
Välj ett protein och sluta titta på listerna."
Hon vet inte hur en restaurang fungerar. Jag har jobbat på restauranger hela livet.
Jag vet hur matsalen och köket fungerar.
Min fru vet ingenting. Hon vinkar in diskplockaren.
Va? Man vinkar inte in diskplockaren.
Han har två uppgifter: Rensa och duka borden.
Han vet inte hur kassan fungerar eller vad dagens rätt är.
Ibland kan han inte ens språket.
Vanligtvis är diskplockaren
en utländsk man mellan 18 och 35 år.
Okej?
Vanligtvis.
Min fru känner inga utlänningar. Hon växte inte upp med dem. Däremot jag.
Min pappa är utlänning, och min släkt är utländsk.
Det finns många utlänningar i min familj. Jag vet hur de beter sig.
Om pappa var här ikväll och jag inte visste vem han var,
skulle jag peka på honom och säga: "Han är inte född här."
Bara på grund av hur han rör sig.
Infödda amerikaner rör sig inte så.
När frugan vinkade in diskplockaren, anad jag oråd.
Hon säger: "Ursäkta." Då säger jag: "Vad gör du, älskling?"
Han kommer till bordet, och hon ändrar inte sitt sätt att prata.
Hon pratar med honom precis så som hon pratar med mig.
"Ursäkta, men vi hittar faktiskt inte servitören…"
Då säger jag: "Du har ju tappat bort honom.
Och han vet inte vad 'faktiskt' betyder. Varför sätter du ihop meningar?
Säg bara enstaka ord. 'Salt, servett, is…'
Ord som han känner igen. Han kom precis hit.
Han vet inte vad 'faktiskt' betyder."
Hon ber om Tito's med sodavatten.
Då säger jag: "Den enda Tito som han känner tar hand om disken inne
i köket."
Han kommer att ropa hit Tito.
Och då kommer Tito ut: "Hej! Tito heter jag.
Vill du ha sodavatten i juicen?"
När servitören kommer blir hon chockad.
Hon har suttit med menyn i 25 minuter.
"Vad önskas?
"Åh… Herregud!"
Så hon säger: "Du först." Har det hänt er? "Du först, älskling."
"Jag tar en filé med grönsaker.
Nu är det din tur!"
Hur länge trodde du att jag skulle prata med honom?
Trodde du att jag skulle gå runt i restaurangen med honom
och fråga vad han drömmer om?
"Du först…"
"Vi ska inte hoppa fallskärm! Berätta för honom…"
Min fru och jag har börjat ett nytt kapitel i våra liv.
Vi har två barn: fem och tre år gamla.
Fem och tre år, och jag är 49 år.
Det är en åldersskillnad på 46 år
mellan min son och jag.
Jag tycker om att leka med honom,
men många lekar går ut på att ligga ner.
Vi leker ofta "begrava pappa".
Han har ont i knäna. Han har problem med axeln också.
Vi ligger ofta ner och leker.
Min femåriga dotter går på förskolan.
Ett annat barn där identifierar sig som ett lejon.
Det barnet kommer till skolan med svans, öron och päls…
…runt handlederna.
Barnet heter Rytis. Alltså…
Jag hittar inte på. Jag förmedlar bara nyheterna.
Tjugotre barn, varav ett lejon.
Jag bor i Los Angeles. Man måste tänka på vem man pratar med där.
Jag och en annan pappa väntade på barnen efter skolan.
Jag slog honom lätt och sa: "Ser du lejonet…
…som går i den klassen?"
"Ja, är det inte fantastiskt?"
Sen gled jag iväg därifrån.
Honom kommer jag inte att prata med den terminen.
Jag klandrar inte ungen. Jag klandrar föräldrarna.
Eller hur?
Barnet kom säkert ner en morgon klädd som ett lejon.
"Jag är ett lejon, mamma och pappa!"
Och idioterna till föräldrar sa: "Oj, han är ett lejon.
Kom nu, lejonet. Vi ska till skolan."
Om mitt barn skulle komma ner klädd som en panda,
så hade jag sagt: "Gå upp igen och ta på dig ett par jeans, för fan.
Jag tänker inte ta en panda till skolan."
Det var det. Sen ser man aldrig den dräkten igen.
Pappa sa nej.
Jag ser några här som tänker: "Vad gör det dig? Hur påverkar det dig?"
Det påverkar min dotter.
Hon lär sig ingenting, eftersom det här lejonet…
…stör.
Han sitter långt bak i klassrummet
och river ner böcker och välter bänkar.
Läraren blir tvungen att avbryta.
Man får inte säga nåt nuförtiden.
Om jag gör det, tar jag inte hänsyn till lejonets känslor.
Jag kan inte säga till läraren: "Vad fan är grejen med lejonet?
Ge honom en bur och rått kött. Mitt barn kan inte alfabetet…
…för att Rytis håller på att leta efter zebror."
Förstår ni att vi ens diskuterar det här?
Nu måste jag ta min son till skolan också. Allt jag gör är att lämna av barnen.
När vi växte upp, fick vi aldrig skjuts nånstans.
Framförallt inte till skolan.
Jag vet inte hur ni hade det, men mina föräldrar sa:
"Gå ner för trottoaren.
När du ser andra i din längd, är du framme vid skolan.
Lyssna efter ditt namn och gå in. Förhoppningsvis lär du dig nåt."
Nu måste jag ta min son till skolan och överräcka honom till läraren.
Och där pratar man med föräldrarna.
Jag vill inte prata med nån på morgonen. Man vill bara göra sin egen grej.
Folk älskar att prata på morgonen. Brukar ni prata med folk?
Vet ni hur tråkiga människor är?
Har ni hört samtalen?
"Hur är läget?"
"Förra månaden hade vi covid. Min man hade 39 graders feber."
Alltså…
Klarar ni av att höra det? Inte jag.
Jag behöver höra saker.
När jag frågar hur läget är, behöver jag höra:
"Jag hade en affär igår."
"Hade du? Vad hände?"
Sånt vill jag höra. Jag vill inte höra om förkylningar.
Jag går hand i hand med min son till klassrummet.
Jag tänker dock inte hämta honom sen.
"Du fick skjuts. Nu får du gå."
När vi närmar oss klassrummet, ser jag en asiatisk pappa.
Hör ni hur tyst det blev när jag sa det?
När jag sa "asiatisk pappa", fick alla en pinne i röven.
"Vart vill du komma med det här?
Varför tar du upp det?"
Så har landet förändrats de senaste sex–sju åren.
Man får inte nämna nåns bakgrund när man pratar om den personen.
Det är inte nedsättande.
Under uppväxten var det så man visste vem man menade i grannskapet.
När man undrade vem det var man pratade om…
"Puertoricanen." "Jaha, då vet jag vem."
Just nu sitter folk i publiken och tänker: "Vad spelar det för roll?
Varför nämner du ens det?
Vad är poängen?"
I slutet av min historia kommer ni att få veta varför
jag sa "asiatisk pappa".
Ut med pinnen ur röven. Det är ingen fara.
En trevlig kille kommer fram och hälsar: "Hej. Jag är rumspappan."
Och jag svarar: "Vad…?
Vad är det?"
"Jag ansvarar för pappornas sociala liv. Vi ses en gång i månaden.
På tisdag ska vi hem till Christopher och ha på oss fula tröjor.
Om du vill komma dit i din fulaste tröja, så ska vi…
…prata om livet som pappa. Vi dricker lightläsk också."
Jag svarar: "Du…
Jag är trevlig. Prata med mig så pratar jag tillbaka.
Men jag är 49 år.
Jag söker inte aktivt nya vänskaper
i min ålder.
Jag vill bli av med en del människor.
Hemma hos Maniscalco pågår en massuppsägning.
Vi tar inte emot ansökningar."
Jag fortsatte: "Kul att du frågar, men jag kan inte komma.
Men säg till nästa gång ni ska ses i era tröjor, så kanske jag kommer förbi."
Vi tittar runt i klassrummet, och han pekar ut sin son.
Det är den enda asiaten i klassen.
"Det där är min grabb." "Jo, jag vet."
Ändå finns det de som tittar hit och tänker: "Du är så trångsynt.
Hur har du mage att anta det?
Kan det inte vara annorlunda?
Den asiatiska pappan kan ha adopterat ett svart barn,
och den svarta pappan kan ha adopterat asiaten."
"Om jag ska satsa pengar på vem det asiatiska barnet går hem med,
så är det med honom här.
Satsa 100 dollar, så får vi se hur PK du är.
Min bakgrund säger mig att de två åkte hit i samma bil."
Visst?
Mitt barn kommer in.
Det är som att uppfostra en schimpans. Han är överallt samtidigt.
Och han kommer in.
Han sliter av sig tröjan. Snyggt.
Som italiensk pappa
så är det faktum att min son slet av sig tröjan inför 13 klasskamrater
ett ögonblick att vara stolt över.
Jag gör honom i ordning.
Jag tar på honom hans kläder, skor, strumpor och lite cologne.
Bara lite.
Jag smyckar hans öra med lite cologne.
Jag vill att han ska vänja sig vid att ha en egen doft.
Och när läraren ska hjälpa honom: "Okej, då ska vi…
Vad fan har du på dig?"
Min son hämtar kritor och en målarbok och går direkt fram till tjejerna.
Han går rakt förbi killarna och fram till brudarna.
Han delar med sig av kritorna.
"Ta en grön. Vill du ha den gröna? Ta den."
Jag tittar på och inser att läraren är på väg
att förstöra stämningen.
Hon säger: "Kan du ta på din son tröjan igen?"
"Varför då?
Han som har så kul. Titta bara.
I den andra klassen finns det ett lejon."
"Vi vill inte att de andra barnen ska klä av sig.
Gör du nåt åt det?"
"Okej, jag löser det."
Så jag säger: "Kom hit!
Ta på dig tröjan igen. De andra är avundsjuka.
Jag vet att du är ledsen. Du får ta av den i mataffären på väg hem."
Jag säger till honom: "Dela med dig av dina leksaker.
Och lyssna på lärarna. Säg 'tack' och 'snälla'. Hör du det?
Gå in igen." Han får en klapp på baken.
Sen går han in igen. Så pratar jag med honom.
Inget bebisspråk.
Vissa pappor pratar bebisspråk med sina söner.
"Låt andra leka med bilen också och var snäll."
Nej, jag pratar med min grabb som om han vore med i facket
och rattar en gaffeltruck 15 timmar om dagen på ett lager.
Jag är på väg att gå när läraren säger: "Ursäkta, vart ska du?"
"Jag hämtar honom vid tre."
"Vi uppmuntrar föräldrarna att delta i inlärningsprocessen.
Om du vill stanna några timmar…"
Några timmar?
Vad fan ska jag göra? Jag är inte lärare.
Jag vet inte vad de gör i skolan nuförtiden.
I min skola var lärarna fulla, barnen bråkade och folk stal.
Vad ska jag göra?
Allt är så trevligt numera. Man sjunger hela tiden.
Läraren kommer in.
Titta nu på vårt ur Och vad står det där?
Tid för lek det är
Jag har ingen aning.
Läraren säger: "Vi sätter oss i en ring.
Sätt er i en stor ring. Sätt er med barnet i en ring."
Och jag säger: "Ska vi sitta som indianer?"
"Fast du…
Vi säger inte…
…som indianer.
Vi sitter i skräddarställning."
Va?
Gör ni?
Jag visste inte att indianerna samlades och sa:
"De har stulit vår stil också. Det är inte okej.
Det måste få ett slut."
Ingen vet vad man får säga.
Ingen vet vad som är förbjudet. Förrän man säger det och hör:
"Nu är du illa ute."
När man ska sälja sin bostad i vissa delstater,
får man inte skriva walk-in closet i annonstexten längre.
Hör ni det? Man får inte säga walk-in closet längre.
Varför inte?
För att alla inte kan gå.
Menar ni att en snubbe i rullstol kommer till en visning…
…och mäklaren säger: "Och här är walk-in closeten."
Varpå han säger: "Vad fan sa du? Jag kan inte gå."
Världen är upp och ner.
Det sägs att den är bättre idag.
Se er omkring. Den suger.
Jag växte upp på 70- och 80-talet. Jag var barn på den tiden.
Och ibland tänker jag tillbaka.
Livet verkade enkelt. Födelsedagskalasen var det.
Vi kastade vattenballonger.
Minns ni dem?
Min familj var för snål för att köpa rätt ballonger.
Vi hade små ballonger som jämt brukade glida av…
Minns ni vad som hände när man fyllde en ballong?
Nej, vad fan!
Det fanns arton gummiringar runt kökskranen när det roliga var slut.
Man fick bara tre ballonger.
När man väl hade sin ballong,
var man så sugen att kasta den mot nån man inte gillade.
När han rusade över tomten…
Rätt i örat. Ballongen gick in i hörselgången.
Ungen blev döv.
Han hörde inget på tre månader. Föräldrarna frågar honom hur han haft det.
"Jag hör ingenting. Det var en galen fest."
Ingen blev stämd.
På ett födelsedagskalas på 70-talet visste man
att man kunde förlora ett finger eller synen.
Få nedsatt hörsel.
Vi lekte lekar på kalasen och åt mat.
Mat var en viktig del av våra födelsedagskalas.
När jag fyllde sju år, tog mamma fram en lång zucchini.
"Nu ska vi leka Gagootz."
Va?
Ska vi inte sätta svansen på åsnan?
Vad fan är…
…Gagootz?
Hon radade upp barnen,
tog zucchinin och stoppade den mellan…
…en pojkes knän.
En sjuårig pojke hade en lång…
…zucchini som stack ut från knäskålarna.
Poängen med leken var
att man skulle vända sig åt vänster och ge den vidare till nästa barn.
Och sen ska det barnet ge…
Om zucchinin hamnade på marken, blev man utslagen.
Den som hade zucchinin sist fick behålla den. Det var priset.
Ett barn kom hem med en zucchini.
Föräldrarna frågade: "Vad är det?" "Ingen aning. En Gagatza.
Man ska visst skiva den, doppa den i ägg och ströbröd och steka.
Det är ett bra mellanmål."
"Va?
På ett kalas för en sjuåring?"
"Ja."
I en annan lek tog mamma fram strumpbyxorna.
Det ena benet knöt hon runt ett barns midja.
Sen stoppade hon en potatis i det andra benet.
Och barnet…
Barnet hade då en potatis som hängde från grenen.
Hon gjorde så på två barn.
Sen tog hon ut dem på trottoaren och la varsin citron framför dem.
Tanken var att de skulle slå potatisen
mot citronen.
Detta var på en lördagseftermiddag.
Ingen ringde polisen.
Det var bara ett vanligt…
…födelsedagskalas.
Det känns som igår.
Och nu?
Jag har barn, jag börjar bli gammal.
Jag är inte en sån som klagar på att jag börjar bli gammal.
Men jag börjar bli äldre och märker att jag håller på att förändras.
Jag är klaustrofobisk numera.
Sen två år tillbaka. Förut var jag inte det.
Jag satt vid fönstret på ett flyg, och mitt under resan utbrast jag:
"Jag måste ut!" Jag begrep ingenting.
Jag kan inte gå på ett evenemang som detta. Det går bara inte.
Jag vet inte var jag ska sitta. Jag klarar inte av att vara instängd.
Senast jag var ute var för fyra år sen.
Då så jag och min fru Hamilton på Broadway.
Alla pratade om Hamilton. Man sprang på nån som sa:
"Har du sett den?
Gud, den var så bra. Vi har sett den… Hur många gånger?
Hur många gånger har vi sett den?
Vi har sett den tre gånger.
Och varje gång var det en…
Hamilton har förändrat mig."
Då vet jag att det inte är nåt för mig.
Mina barn har förändrat mig. Inte Lin-Manuel.
Så vi går dit.
Min fru och jag sätter oss ner.
En kvinna sitter bredvid mig.
Hon gräver i väskan. Det gnager i mig.
Så jag utbrister: "Hitta det du letar efter! Jag måste ut.
Älskling, vi måste gå. Jag står inte ut med den där väskan.
Jag vet inte vad hon letar efter, men det gnager i mig."
Tio minuter in i Hamilton slår jag frugan lätt och säger:
"Jag har ingen aning om vad som pågår."
Jag förstod inte rappandet.
"Va? Vad sa han?"
Rollfigurerna. Jag vet inte ens vad Hamilton gjorde.
Jag gick på en pjäs för att få veta varför han är så fantastisk.
Ni måste förstå att jag och min fru är korkade.
Som par är vi lika korkade.
Det är ovanligt i relationer.
I ett vanligt och sunt förhållande
är den ena smartare än den andra.
Man förlitar sig på att den smarta hjälper en genom filmer,
böcker och livet.
Vi saknar den dynamiken.
Jag petar på frugan och säger: "Vad pågår?" "Ingen aning."
Vi bara sitter där. Så dumma.
Och i pausen trodde vi…
Jag trodde att det var slut. Lamporna tändes.
"Tack och lov! Kom, så äter vi ostron."
Sen får jag veta att det är två och en halv timme kvar.
Jag gillar inte pausen. Ta allt på en gång.
Jag vill inte gå ut mitt i allt.
Vi såg ett annat par som vi känner. De är intelligenta.
Så vi börjar prata med dem.
De rabblar upp presidenter, krig och händelser.
Har ni pratat med synnerligen intelligenta människor?
Allt jag tänker är: "Jag har ingenting att tillägga."
Jag nickar bara med.
"Ja, nej, 1700-talet…
Det var länge sen.
Länge sen. 1700-talet. Länge sen.
Länge sen."
Mannen tittar i sin Playbill och berättar om skådisarna.
Medan jag har rullat ihop den och trummar en Bon Jovi-låt mot benet.
Jag frågar min fru: "Vill du gå in igen?
Jag har ingen aning om vad den handlar om. Jag lär inte komma på det halvvägs genom."
Min fru säger: "Jag är också förvirrad. Jag vet inte heller vad den handlar om.
Jag visste inte att Hamilton var svart."
"Kom, så går vi. Säg aldrig det till en annan människa.
En svart skådis spelar Hamilton. Vi drar. Vi är så oerhört korkade."
Hoppa in i bilen och ta av skorna, så åker vi.
Vi är körda."
Så dumma.
När vi kommer hem efter en utekväll,
förvånas min fru alltid över hur snabbt jag lägger mig.
Jag vet inte vad ni gör efter en utekväll.
Jag borstar tänderna, klär av mig och lägger mig.
Sen är jag i sängen.
Jag tvättar inte ansiktet. Jag gjorde det för två timmar sen.
Ska jag tvätta mig i handfatet efter en kort utekväll?
Min fru blir jämt förvånad när hon kommer in:
"Är du redan i sängen?" "Ja, det är läggdags.
Vad trodde du att jag skulle göra? Klippa gräsmattan? Kom och lägg dig."
Jag vet inte vad hon gör i badrummet.
Men ljuden som kommer därifrån…
Vattnet…
Hon drar ett redskap med taggar i ansiktet.
"Du blöder! Ska det där verkligen hjälpa?
Mamma lagar pasta med det där. Varför använder du det i pannan?"
Sen tar hon på en koreansk ansiktsmask.
När man ser masken så förstår man att det inte blir nåt sex ikväll.
Ska jag ha sex med en hockeymålis?
"Älskling, blinka om det är skönt.
Är du här under?"
På mitt nattduksbord har jag en lampa.
Hon har åtta flaskor vatten på sitt.
Ett tandskydd, ögondroppar, smärtstillande.
Vad fan gör du på din sida av sängen?
Väl i säng ska vi hitta nåt att titta på. Min fru har aldrig sett en film.
Hon har inte sett en enda film i hela sitt liv.
Nyckeln till frihet visades. "Den måste du se. Den är bra."
"Jag kan inte titta på den." "Varför inte?"
"Den har redan börjat."
"Det har bara gått fem minuter. Jag kan förklara vad som händer."
"Jag kan inte titta på en film som redan har börjat."
Hon måste se lejonet…
En del av er förstod inte ens det. "Är ett lejon med i Nyckeln till frihet?
Jag minns inte att det fanns ett lejon på fängelsegården med Morgan Freeman."
Problemet i vårt förhållande är att jag oroar mig.
Hon oroar sig inte för nåt.
Jag är rädd för inbrott. Det är min största oro.
Under min uppväxt hade vi tre inbrott.
Nu är jag orolig för att vakna upp mitt i natten med en snubbe i sovrummet.
Jag har inget vapen. Jag har inget emot dem, men jag är 49 år.
Jag lär mig helt enkelt inte några nya färdigheter i min ålder.
Vapenägare har kontroll över sina vapen.
De besöker skjutbanan, och de låser in dem i vapenskåpet.
När en vapenägare hör att det är ett inbrott på gång,
så blir den personen bara glad.
Man hör ett ljud vid dörren och utbrister: "Ja!"
Man säger till frugan: "Ligg kvar där.
Du har mycket att göra imorgon. Låt mig ta hand om honom."
Förra månaden gick larmet hos oss.
Det är högljutt. Jag vaknade av det medan jag sov som en stock.
Men min fru gjorde inte det.
Ikväll lär jag lägga mig runt två.
Jag vaknar när jag tror att det är morgon, fast klockan bara är nio över två.
Jag sover nio minuter i taget hela natten.
Min fru rör sig inte under natten. Hennes sida ser så fin ut.
Allt är instoppat. Kuddarna ligger i en hög.
Håret ligger över lakanet.
På min sida ser det ut som att jag har bråkat med en haj.
Ingenting är instoppat. Örngotten är borta.
Jag är blöt. Varför då?
Nacken är dyblöt. Jag måste krama ur kalsongerna.
Vad fan har hänt under natten
om jag måste vända på madrassen på morgonen?
Varför är jag dyngsur?
Varför är jag så blöt?
Så larmet gick…
…förra månaden, men min fru gick inte upp.
Jag gick upp direkt. Jag är inte en sån som tar tag i saken.
Men jag säger: "Gå upp!"
Hon svarar: "Vad händer?" "Larmet har gått!"
"Gå och titta, då."
"Ska jag gå dit och bli skjuten,
medan du springer ut bakvägen med barnen och bildar en ny familj med en annan man?
Så fan heller. Hoppa upp på ryggen. Vi tittar tillsammans.
'Gå och titta…'
Vem fan tror du att du är gift med? Rambo? Vi tittar tillsammans.
'Gå och titta…'"
Jag önskar att jag var lite mer aggressiv.
Jag försöker lära min son att vara lite mer manlig.
Vi ville att han skulle börja spela fotboll,
även om det inte ens kan kallas för det.
Tre åttaåringar springer omkring.
Bollen rör sig inte.
Jag tar med honom till en stor park i Los Angeles.
Det finns en basketplan och lekplats där.
Heroin. Jättetrevligt.
Det är en bra plats att ta med familjen till.
Jag är den som bara tar med min son.
Jag tar inte med mellanmål,
vatten, ombyte eller annat.
Det är bara han och jag.
De andra föräldrarna lägger ut filtar att ha picknick på.
De sätter upp parasoller. De har med sig frukt.
Det är inte Coachella. De ska träna i 45 minuter.
Många hundar springer runt i parken lösa.
Jag vet att det inte är populärt att säga, men jag gillar inte hundar så mycket.
Och det är jag ledsen för.
Jag vet att det finns djurägare och hundälskare i publiken.
Jag vet att ni får panikattack bara av att höra det,
men som sexåring blev jag attackerad av en schäfer.
När din hund kommer fram till mig,
så är jag inte särskilt sugen.
Den utgör ett hot. Jag backar och bedömer situationen.
Jag tittar på medan ungarna tränar,
och på långt håll ser jag hur en hund kommer springande.
Jag kan inte se vilken ras det rör sig om.
Den rusar genom… Den klipper nästan min son.
Rakt genom ungarna.
Jag frågade till och med: "Var det en gepard?
Vad fan var det som precis sprang förbi?"
Sen ser jag att det är en greyhound.
Jag är ledsen,
men man äger inte en greyhound.
Okej?
Den kan springa
i 77 kilometer i timmen.
Det är en vinthund.
När de ser nånting, stannar de inte förrän de har fått tag i det.
Har ni sett en sån hund springa? Det är skrämmande.
Öronen är som klistrade bakåt…
De borde inte få vara ute. Den slet upp gräsmattan.
Jag tror att byxorna sprack.
Jag vet inte vad som hände där bak, men nåt var det.
Jag kände ett drag men ville inte titta.
Jag ville…
Jag ville komma i form inför showen.
Jag ville komma i min kostym inför den här Netflix-specialen.
Men det gick inte. Den sitter väldigt tajt.
Riktigt tajt.
Jag ser att en del människor i kasinot fortfarande bär mask.
Ha på dig den om du vill.
Jag har annat att tänka på än dig och din mask.
Jag är inte en sån person… Nej, jag har saker att göra.
Ha på dig en mask om du så vill.
Folk brinner för sina masker. Har ni sett dem? "Masken på."
De gör halsband till den.
"Jag gör ett halsband till den, så hänger den fint när jag tar av den.
Jag har fler masker om nån har glömt. Jag tog med mig extra."
Var sån om du så vill.
Sen har vi de andra:
"Fan ta maskerna! Jag vägrar!
Jag vägrar att bära mask!
Ingen säger åt mig vad jag ska göra." Visst.
Vill ni vara med i det laget?
Var det. Jag bryr mig inte. Men jag känner mig själv.
Jag har alltid otur.
Jag pratar inte skit om viruset,
Oavsett pandemins status, skojar jag aldrig om viruset.
Man vill inte bli som dem.
De går omkring och gapar: "Det är en bluff!" Och plötsligt…
Nej.
Jag tänker inte ligga på dödsbädden och gapa: "Ge mig vaccin!"
Jag har vaccinerat mig, men inte för att skydda mig själv.
Inte för att skydda er heller.
Jag vaccinerade mig av samma skäl som många italienare.
När italienarna fick veta att man inte känner smak om man får covid…
Det skrämde livet ur oss. Jag sprang och vaccinerade mig.
Jag tog både Modernas och Pfizers och pumpade mig full.
Jag skiter i om jag dör av vaccinet.
Jag kommer i alla fall att dö med smaken av köttbullar i munnen.
Jag dör hellre än lever i 15 månader utan smaksinne.
Jag vaccinerade mig på Walgreens.
Jag hade hoppats på en vårdinrättning.
Med utbildad personal.
Inte en butik som säljer livsstilsmagasin, tamponger och tuggummi.
Det låter inte sunt i mina öron.
Jag var nervös medan jag väntade.
I högtalarsystemet meddelade de: "Personal till vaccineringen.
Personal till vaccineringen."
Då springer en som fyller på sportdrycker in till apoteksavdelningen.
Jag är nervös och tittar framåt.
Jag märker att det finns en fråga som många inte kan svara på.
Den frågan löd: "Vilken arm vill du ha sprutan i?"
När det är min tur får jag frågor:
"Har du några allergier?
"Jag tänker inte uppge min sjukdomshistoria här.
Ge mig sprutan så lär vi märka det."
När han sticker sprutan i mig, börjar jag blöda.
-Så jag säger: "Är det normalt?" -Han utbrister: "Herregud!"
"Kom igen nu.
Dra en lögn om att två procent av alla människor börjar blöda.
Nu är jag nervös."
Då säger han: "Jag har aldrig sett nån blöda så här.
Vill du ha Gatorade? Jag har orange, med grapefrukt och frost.
Vill du ha en frost? Vilken smak vill du ha?"
Jag vet inte vem det är som hittar på alla regler.
Efter sprutan ska man vänta i en kvart som nån slags idiot.
"Okej, jag väntar här i en kvart.
-Hur länge har du väntat?" -"I åtta minuter. Jag har inte dött än.
Jag tror att jag kommer att klara mig.
Han bredvid hade utslag på insida lår.
Jag vet inte om han hade det när han kom in, men jag klarar mig nog."
Om det faktiskt händer nåt, vad fan ska Walgreens göra då?
Ska de kalla på kassören?
"Han tuggar fradga."
"Herregud! Om det gällde en retur, hade jag kunnat hjälpa dig. Men jisses…
Så bra betalt får jag inte. Det ser inte bra ut."
En kvart.
Var det ingen som gick till bilen efter 17 minuter så här?
När det har gått en kvart, så överlever man.
Jag försöker bli mindre stressad. Jag tappar lätt humöret.
Jag var på ett fik förra veckan.
Jag blev sugen på kaffe i ett område där jag inte brukar vara.
Man brukar ha ett fik som man besöker regelbundet.
Men jag befann mig i en annan stad.
Det var ett slags hipsterfik. Har ni nånsin druckit hipsterkaffe?
Alla hade klistermärken på sina datorer där.
Om man är 42 år gammal och har ett klistermärke
som föreställer Chewbacca på sin MacBook Pro,
kanske man ska hitta ett nytt ställe att gå till.
Jag står i kö och tittar på baristan, som har en magtröja på sig.
Jag blir arg på en gång.
Han har hår överallt… Kom igen! Klockan är åtta på morgonen.
Jag vill inte se hår som letar sig in i en navel.
Han hade ingen…
…navel. Han hade ett hål i magen. Vet ni vad som finns i det?
Om ni har ett sånt tar ni fram en tryckluftsspray och blåser mot hålet,
så får ni se vad som kommer ut.
Om man jobbar med livsmedel och visar naveln,
kan man låta ena pungkulan hänga ut också.
Det är samma sak: pungkula, hål, hår.
Håll hålet borta från sconesen.
Han plockar en croissant med hålet mot sconesen.
Ser ingen det? Förkläde!
Dagens arbetskraft är riktigt kass.
Har ni nånsin beställt nåt och tänkt: "Det där kommer jag aldrig att få."
Jag beställde min kaffe och blev ombedd att vänta.
Det är så stelt att vänta på sin kaffe tillsammans med andra människor.
Det är så stelt att komma in i den gruppen…
"Hej!
Vad väntar ni på? Kaffe?
Vad beställde du?"
-"En cappuccino. Du?" -"Vet ej. Vad han känner för att göra."
Jag beställde varmt kaffe och fick iskaffe.
"Okej. Det blir kallt kaffe för mig."
Jag är inte en sån som stoppar upp hela verksamheten: "Ursäkta!
Jag beställde varmt kaffe.
Men jag fick iskaffe."
Vad ska man göra? Hela hans dag kommer att bli förstörd.
Han klarar inte av att bearbeta det.
Man säger en helt annan sak, just som han skulle göra en cappuccino.
"Jag skulle göra en cappuccino, men nu säger han…
Han vill ha varmt kaffe."
Jag tog iskaffet utan sugrör. Man får inte sugrör längre.
Man måste be om ett som är gjort av krita och plywood.
Jag vet inte vad som har hänt. Tydligen har en sköldpadda i havet dött.
Och nu får jag aneurysm i hjärnan för att jag suger upp vätska
genom ett sugrör gjort av gips.
Ge oss sugrören tillbaka.
De löses upp halvvägs genom drycken.
"Ingen fara! Dog en sköldpadda för den här skiten?"
Jag facetimade med pappa. Han är 76 år.
Han går långsamt sönder.
Föräldrar i den åldern har ont överallt.
Varje gång man pratar med dem, berättar de vad som händer med kroppen.
Jag frågade honom: "Hur är läget?"
"Läget? Jag ser inget på vänster öga. Det är läget."
Det är nåt nytt varje gång jag ringer. Smärtan förflyttar sig.
"Hur går det med ögat?"
"Det är inte ögat längre. Titta här. Jag kan inte röra handen.
Jag har en klo till hand nu. Jag kan inte röra den."
Har ni sett era föräldrar åldras rakt framför er?
Han facetimade mig igår och sa: "Ringde jag dig eller du mig? Va?"
Nyligen berättade han vad som händer när han dör.
Italienare är väldigt öppna med döden.
I synnerhet de gammalmodiga.
De betalar för allt medan de lever, så att inte barnen behöver göra det.
"När jag dör behöver du bara gråta.
Du behöver bara ringa Mario på begravningsbyrån när jag dör.
Allt är redan betalt."
Italienare samlar inte in pengar till släktingars kistor på Facebook.
Det är redan löst.
Han vill inte bli nergrävd. Han har köpt ett skåp…
…i ett mausoleum.
"Kom, så ska du få se. Jag ska visa dig vad jag har köpt."
Det är en vägg.
"Kom, så går vi."
När vi är där säger han: "Mitt skåp är det tredje högst upp.
Mamma ska in först. Jag vill inte vara längst in.
Jag vill ligga vid väggen."
"Vad spelar det för roll? Du är död."
"Jag vill ligga vid väggen utifall att de måste ta ut mig."
"Jo, men… Varför inte ta ett skåp längre ner?
Det blir enklare att lägga blommor där då."
"Är du inte klok? Det kostar 20 000 till.
Jag ligger vid taket, så delar du och din syster på pengarna."
"Jo, men nu måste jag luta huvudet när… Jag måste slänga saker upp dit.
Jag älskar dig."
Pappa vill ha en vaka och hela köret.
Han vill inte fira… Nuförtiden firar många livet istället.
"Jag vill inte att nåt ska firas. Ingen ska vara glad när jag dör!"
Vi var ute på middag nyligen.
Vi sitter där och äter middag, och jag säger att jag måste gå på toa.
Då säger han: "Jag också."
"Nej, gå du.
Jag kan gå när du är tillbaka."
"Ska jag sitta här ensam? Kom, så går vi samtidigt."
Okej…
Pappa och jag går på toa samtidigt.
Han tar ett bås och jag tar en urinoar.
Min pappas prostata är förstorad.
När han går på toa, kissar han inte i en jämn stråle.
Det kommer ut i omgångar.
Och han svär dessutom medan han är där inne:
"Vad fan, kom igen!
Ditt fanskap! Kom igen nu, din jävel!"
Under tiden kommer en annan kille in.
Han tar urinoaren bredvid mig. Han är högljudd. Har ni varit med om det?
De ska alltid hålla på…
Vad är det för fel på ditt andningssystem
som gör att du låter så på en offentlig toalett?
Sen lutar han sig mot väggen också. Har ni sett nån stå så här med handen?
Vad hände förra gången? Trillade du i då?
Är du tvungen att hålla i dig sen dess?
Sen börjar han sms:a. Andra handen har han fortfarande här uppe.
Man måste alltid hålla tag i den man har här emellan.
Om man släpper den, kan det hamna var som helst.
Man måste hålla tag i den.
Och samtidigt håller pappa fortfarande på…
"Jag är hungrig! Kom igen nu, för fan!"
Och sen börjar den andra…
…att kissa. Jag vet inte vad som kommer ut.
Det är tjockt som honung. Har ni sett det förut?
Han kissar på urinoarblocket. Det låter riktigt högt.
"Du, sikta inte på blocket."
Han kissar honung…
När jag kissar låter det ingenting.
Jag siktar åt vänster så att det rinner ner för rännan
och sedan tyst ner i avloppet.
Jag kissar som en Tesla.
Vilken underbar publik! Tack, Las Vegas!
Tack för att ni kom.
Undertexter: Viktor Hessel