Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎Vegas, bijuteria deșertului.
‎Oamenii de aici sunt atât de diverși!
‎Deși azi, hotelurile sunt mai înalte ‎și mai strălucitoare
‎clientela, să fim sinceri, ‎și-a cam pierdut strălucirea.
‎Vegasul meu preferat e de pe vremuri, ‎când banii însemnau totul.
‎Când toată lumea fuma, bea martini ‎și se îmbrăca elegant.
‎Când formația Rat Pack era pe val.
‎Ăsta e Vegasul la care visez.
‎E Vegasul pe care aș vrea ‎să-l readuc la viață.
‎Doamnelor și domnilor,
‎Sebastian Maniscalco!
‎SEBASTIAN MANISCALCO: SUNT EU?
‎Aplaudați pentru Las Vegas, Nevada! Da?
‎Am vrut o reînviere a perioadei
‎când lumea se îmbrăca elegant
‎în Las Vegas.
‎Așa că trebuie să le mulțumesc ‎celor care și-au făcut timp
‎să îmbrace un costum sau o rochie.
‎Da. Drăguț!
‎Mulțumesc.
‎După cum arată, ‎mulți nu prea au făcut asta.
‎E frumos. Mă bucur să văd ‎cupluri în weekend.
‎Eu și soția nu ieșim în weekend, ‎fiindcă lucrez.
‎Așa că ieșim marțea.
‎E seara întâlnirilor. Toți zic că e ceva ‎obligatoriu când ai copii.
‎„Îți trebuie o seară a întâlnirilor!”
‎Tu și soția trebuie să vă apropiați.”
‎Acum ieșim și ne certăm fără copii.
‎E drăguț.
‎Ne simțim mult mai realizați ‎când copiii nu sunt acolo. E bine.
‎O ador pe soția mea, Lana, ‎dar ea n-are niciun impuls, nu există…
‎Când parcăm mașina, portierele noastre ‎nu se deschid în același…
‎timp.
‎Cobor mereu din mașină, închid portiera,
‎mă uit, iar ea e încă în mașină.
‎Aștept și-mi zic: ‎„Sigur o să observe că am ieșit
‎din mașină. O să se prindă.”
‎Dar nimic! Merg la ea, ‎îi bat în geam și-i zic:
‎„Ce naiba faci?”
‎Mereu caută ceva.
‎E un magazin Sephora întreg pe bord. ‎Ce naiba…
‎Caută în spate.
‎Ce cauți în spate? N-am stat acolo!
‎Ce e în spate?
‎E descălțată.
‎Mergem zece minute cu mașina, ‎iar ea-și pierde pantofii.
‎Poartă tocuri. O dor picioarele. ‎Înțeleg. Bine!
‎Dar, în locul ei, m-aș uita la GPS ‎și aș spune:
‎„Mai avem trei minute. Ar trebui…
‎să încep să-mi reasamblez picioarele.”
‎Iar când iese din mașină, ‎nici nu poate merge pe tocuri.
‎Parcă e un clip „Thriller” ‎prin toată parcarea.
‎Zice: „Nu arăt sexy, scumpule?
‎Nu arăt sexy?”
‎Îi spun: „Da. M-ai excitat deja.
‎Intră repede în restaurant! ‎Se uită lumea la tine. N-arată bine.
‎N-arăta bine, scumpo.”
‎Și intrăm în restaurant.
‎Fac mereu rezervare. ‎Așa cred că trebuie să faci.
‎Ești mândru când faci o rezervare.
‎De cum intri, vezi oameni ‎care mișună pe hol.
‎Îți atingi soția și-i zici: ‎„Da, cred că n-au rezervare.”
‎Și îți dai numele. Ești cam agitat uneori ‎când le dai numele.
‎Există o clipă în care te întrebi: ‎„Sunt pe listă?
‎Maniscalco, două persoane.” ‎V-ați uitat cu ei?
‎Da! E chiar acolo! Slavă Domnului!
‎În drum spre masă, soția mea crede ‎că e momentul ideal
‎să discute cu mine, când ne strecurăm ‎printr-un restaurant aglomerat.
‎Nevastă-mea se întoarce: ‎„Mama vine la noi în mai.
‎Deci, dacă vrei, ar trebui să-i spunem ‎mamei tale să vină în iulie.”
‎Zic: „Scumpo, i-am pierdut urma tipului. ‎Nu știu unde e masa noastră.
‎O să avem destul timp să discutăm ‎despre asta la masă.
‎Să ne găsim drumul!”
‎Ne așezăm. Da?
‎Soția mea nu știe să-și eficientizeze ‎timpul cu meniul.
‎Întâi, se uită prin restaurant: ‎„Doamne! Ai văzut
‎coronamentul?”
‎Zic: „Începe să citești ‎și bagă-ți capul în meniu!
‎Ne vor pune întrebări.
‎Trebuie să fim pregătiți cu răspunsuri.
‎Alege o proteină, ‎nu te mai uita la coronament!”
‎Soția mea n-a lucrat niciodată ‎la un restaurant.
‎Eu am lucrat toată viața în ele.
‎Știu cum e în zona servirii, în spate.
‎Ea nu știe nimic. Face cu mâna la picolo!
‎Poftim? Nu faci cu mâna unui picolo, da?
‎El are două sarcini: ‎curăță masa și o aranjează.
‎Nu știe ce e în registru, ‎nu știe specialitățile
‎și, uneori, nu știe nici limba.
‎În general, un picolo e
‎un mascul străin, între 18 și 35 de ani.
‎Da?
‎În general.
‎Soția mea nu cunoaște străini.
‎Ea n-a crescut cu străini. Eu, da.
‎Chiar tatăl meu e un străin.
‎Bunicii, străini. Mătuși, unchi…
‎Am o grămadă de străini în familie, da?
‎Știu cum se comportă.
‎Dacă tatăl meu ar fi fost aici ‎și nu l-aș cunoaște,
‎l-aș arăta și aș spune: ‎„Tipul ăla nu s-a născut aici.”
‎Exact așa cum se mișcă tata!
‎Alea nu sunt mișcări ‎de origine americană pură.
‎Soția mea cheamă un picolo. ‎Știam că va fi o problemă.
‎Zice: „Scuză-mă!” ‎Îi spun: „Scumpo! Ce faci?”
‎El vine la masă.
‎Ea nu-și adaptează discursul ‎sau vocabularul. E la fel.
‎Vorbește cu un picolo ‎cum vorbește cu mine.
‎„Scuze că vă deranjez. ‎Nu ne localizăm chelnerul…”
‎Îi zic: „Scumpo! L-ai zăpăcit deja.
‎Nu știe ce e „a localiza”. ‎De ce legi propoziții
‎pe care i le spui?
‎Trebuie să te rezumi la cuvinte. ‎Sare, șervețele, gheață…
‎Chestii pe care le știe el, scumpo. ‎E proaspăt sosit în țară.
‎Nu știe „localizare”.
‎I-a cerut un Tito și o apă acidulată.
‎Îi zic: „Scumpo, singurul Tito ‎pe care-l știe el spală vase
‎în spatele restaurantului.
‎O să meargă în spate: «Tito, te cheamă!»”
‎Ăla iese: „Numele meu e Tito ‎și am apă acidulată! Vrei apă în suc?”
‎Când a apărut chelnerul, era șocată, da?
‎Stătuse cu meniul acolo 25 de minute.
‎Vine chelnerul: „Cu ce vă servesc?” ‎Ea: „Vai… Doamne!”
‎Îmi zice: „Comandă tu primul!” Ați pățit? ‎„Zi tu primul, iubire!”
‎Bine. „Un filet cu amestec de legume.
‎Acum, tu!
‎Cât timp credeai că voi vorbi ‎cu tipul ăsta?
‎Credeai c-o să ne plimbăm de mână ‎prin restaurant
‎și-o să-l întreb ce aspirații are?”
‎„Comandă tu primul…”
‎Nu facem parașutism!
‎Spune-i omului…
‎Dar eu și soția am deschis ‎un nou capitol al vieții noastre.
‎Avem doi copii, de cinci și de trei ani.
‎Un copil de cinci ani și unul de trei ani, ‎iar eu am 49 de ani!
‎E o diferență de vârstă de 46 de ani
‎între mine și fiul meu. Da?
‎Îmi place să mă joc cu el, ‎nu mă înțelegeți greșit, dar joaca
‎e la orizontală. Da?
‎Aud des: „Să-l îngropăm ‎pe tati astă-seară!
‎Îl dor genunchii, ‎e ceva în neregulă cu umărul lui.”
‎Ne jucăm des la orizontală.
‎Fiica mea de cinci ani e la grădiniță.
‎Are un copil în clasa lor, ‎care se identifică leu.
‎Vine la școală cu coadă, urechi și blană
‎în jurul încheieturilor.
‎I se spune Răget. Uitați ce e…
‎Nu inventez, vă aduc știrile, oameni buni.
‎Douăzeci și trei de copii, ‎un leu în clasă.
‎Locuiesc în Los Angeles. Trebuie ‎să ai grijă cu cine vorbești acolo.
‎Eu și un alt tată așteptam copiii ‎să iasă din clasă.
‎L-am înghiontit și i-am zis: „Vezi leul
‎pe care-l au în clasă?”
‎Zice: „Da! Nu-i așa că-i minunat?”
‎Apoi, m-am îndepărtat rapid de tip.
‎N-o să mai vorbesc cu el ‎în restul semestrului.
‎Eu nu dau vina pe copil! ‎Dau vina pe părinți.
‎Da?
‎Probabil că puștiul a venit ‎într-o dimineață îmbrăcat în leu.
‎A coborât și a zis: ‎„Sunt leu, mami! Sunt leu, tati!”
‎Iar părinții idioți au zis: „Chiar e leu!
‎Hai, leule! Să mergem la școală!”
‎Dacă îmi coboară copilul ‎îmbrăcat în urs panda,
‎îi zic: „Urcă dracului înapoi
‎și îmbracă niște blugi!
‎Nu duc un urs panda la școală!" Da?
‎Până aici! Gata! Nu mai vedem ‎costumul ăla niciodată.
‎Tati a spus nu.
‎Sunt unii aici
‎care se uită și zic: „Ce-i cu tine?
‎De ce te-ar afecta asta?”
‎Îmi afectează fiica, da?
‎Nu învață nimic, fiindcă leul ăsta
‎e deranjant.
‎Stă în spatele clasei
‎lovind cărți și birouri, da?
‎Profesoara trebuie să oprească ce face.
‎Și nu mai poți spune nimic.
‎Pentru că, dacă spun ceva, ‎dintr-odată, sunt insensibil
‎la sentimentele leului.
‎N-o pot întreba pe profesoară: ‎„Ce dracu' caută leul ăsta în clasă?
‎Dacă se crede leu, ‎aduceți o cușcă și dați-i o fleică!
‎Copilul meu nu știe alfabetul,
‎fiindcă Răget stă în spate
‎și vânează zebre!”
‎Vă vine să credeți ‎ce-am ajuns să discutăm?
‎Trebuie să-mi duc și fiul la școală.
‎E tot ce fac. Fac livrări.
‎De mici, nu ne ducea nimeni pe noi. ‎Nu ne ducea nimeni nicăieri atunci.
‎Mai ales la școală.
‎Nu știu cum era la voi, ‎dar, în familia mea,
‎ai mei ne ziceau: „Mergeți pe trotuar!
‎Când vedeți pitici ca voi, ‎ați ajuns la școală.
‎Ascultați, intrați în clădire. ‎Poate se prinde ceva de voi.”
‎Acum, îmi duc fiul la școală.
‎Practic, trebuie să-l predau profesoarei.
‎La școlile astea, vorbești cu părinții.
‎Eu nu vreau să vorbesc ‎cu nimeni dimineața.
‎Vrei doar să-ți faci treaba.
‎Dar le place să vorbească dimineața. ‎Ați vorbit vreodată cu ei?
‎Știți ce plictisitori sunt oamenii?
‎Ați avut dialogul: „Ce faceți?”
‎„Păi, luna trecută, am avut Covid.
‎Soțul meu a avut temperatură 38,8.”
‎Uite ce-i!
‎Puteți asculta asta? Eu nu pot asculta.
‎Vreau să aud ceva interesant.
‎Când vorbesc cu tine,
‎dacă te întreb ce faci, ‎trebuie să te aud…
‎„Am avut o aventură aseară.”
‎„Da? Chiar așa? Ce s-a întâmplat?”
‎Asta vreau să aud. ‎Nu vreau să aud despre răceala ta.
‎Când îl duc pe fiul meu, îl țin de mână.
‎Vrea să fie luat în brațe. Nu-l iau.
‎Îi zic: „Te-am dus cu mașina. Mergi acum!”
‎Apropiindu-mă de clasă, ‎văd un asiatic, un tată asiatic.
‎Ce liniște s-a făcut la „tată asiatic”! ‎Chiar așa?
‎Am zis „tată asiatic” ‎și v-ați încordat fesele cu toții.
‎„Ce vrei să spui cu asta?
‎De ce ai face asta?”
‎Așa a ajuns țara asta ‎în ultimii șase sau șapte ani.
‎Nici nu poți menționa trecutul cuiva ‎când îl descrii.
‎Nu trebuie să fie disprețuitor.
‎În copilărie, așa știam despre cine vorbim
‎în cartier.
‎Stăteai în cartier și întrebai: ‎„Care tip?”
‎„Portoricanul.” „Da! Îl știu.”
‎Azi, sunt oameni chiar în sala asta,
‎care întreabă: „De ce contează asta?
‎De ce ai menționa asta?
‎De ce contează?”
‎Contează! La sfârșitul poveștii, ‎veți afla de ce am zis „tip asiatic”, da?
‎Mai relaxați-vă fesele alea! E-n regulă.
‎E în ordine.
‎E drăguț. Îmi spune: „Salut!
‎Sunt tatăl clasei.”
‎Am întrebat: „Ce e…
‎Ce e tatăl clasei?”
‎„Răspund de socializarea taților. ‎Ne vedem o dată pe lună.
‎Mergem marți la Christopher ‎pentru seara puloverului urât.
‎Dacă vrei să-ți porți ‎cel mai urât pulover,
‎o să vorbim despre cum e să fii tată, ‎bem Cola dietetică.”
‎I-am zis: „Ascultă…
‎Sunt un tip drăguț. ‎Dacă-mi vorbești, îți răspund,
‎dar am 49 de ani și nu mă dau în vânt ‎să-mi fac prieteni noi
‎la vârsta mea, da?
‎Aștept să pierd oameni din viața mea.
‎O să facem concedieri masive ‎în familia Maniscalco.
‎Nu accept
‎candidați noi.
‎E drăguț că m-ai invitat. Nu pot ajunge.
‎Dar păstrează-mi un loc la următorul ‎eveniment! Poate că o să trec.”
‎Ne uitam în clasă și și-a arătat fiul ‎cu degetul. E singurul asiatic
‎din clasă.
‎Zice: „E băiatul meu.” Spun: „Știu.”
‎Iar își spun oamenii de aici:
‎„Ești așa de îngust la minte!
‎Cum îndrăznești să presupui?
‎Nu puteau fi alte posibilități?
‎Poate că tatăl asiatic ‎a adoptat copilul negru
‎iar tatăl negru a adoptat ‎copilul asiatic.”
‎Uite ce-i! Dacă e să pariez cu cine pleacă ‎puștiul asiatic acasă,
‎pariez pe tipul ăsta, da?
‎Pariați cu 100 de dolari ‎pe corectitudinea politică!
‎Am fost crescut să cred ‎că ăștia doi au venit în aceeași mașină.
‎Da?
‎Copilul meu intră în clasă.
‎Copilul meu e ca un cimpanzeu. ‎Se agită într-una.
‎Intră.
‎Își scoate cămașa, o rupe. E una frumoasă.
‎Sincer să fiu, ca tată italian,
‎când mi-am văzut fiul rupându-și cămașa ‎în fața a 13 colegi,
‎m-am simțit mândru, da?
‎Îl pregătesc de școală. Îl îmbrac,
‎îi pun șosetele, îl încalț, ‎îl dau cu puțin colonie. Doar un pic.
‎Îi decorez urechea cu puțină colonie, da?
‎Vreau să se obișnuiască ‎să aibă mirosul lui.
‎În plus, când îl ajută profesoara, ‎zice: „Bine o să…
‎Cu ce naiba te-ai dat?”
‎Fiul meu ia niște creioane ‎și o carte de colorat,
‎merge direct la fete ‎trecând chiar pe lângă băieți,
‎direct la gagici.
‎Își împarte creioanele.
‎„Ia unul verde! Vrei verde? ‎Ia verdele meu!”
‎Mă uit la asta, ‎iar profesoara trebuie să vină
‎să-mi strice balul.
‎Întreabă: „Îi îmbrăcați la loc ‎pe fiul dvs?”
‎Am întrebat: „De ce?
‎Are succes. Uită-te la el!
‎În cealaltă clasă, aveți un leu!”
‎Spune: „Nu vrem să se dezbrace ‎și restul copiilor.
‎Puteți face ceva?” ‎Am zis: „Bine. Se rezolvă.”
‎Strig la el: „Vino încoace!
‎Pune-ți cămașa la loc. Lumea e invidioasă.
‎Știu că ești supărat. O dăm jos ‎la băcănie, în drum spre casă.”
‎Și-i spun:
‎„Să-ți împarți jucăriile cât ești aici! ‎Să-ți respecți profesorii!
‎Spui «vă rog» și «mulțumesc»! Ai înțeles?
‎Treci încoace!” O palmă mică la fund.
‎Se întoarce în clasă. ‎Așa vorbesc cu fiul meu.
‎Nu-l dădăcesc. ‎Știu că unii tați își dădăcesc
‎fiul.
‎„Să dai și altora camionul tău!
‎Să împarți! Fii drăguț!”
‎Nu. Eu vorbesc cu fiu-meu ‎de parcă ar fi în sindicat,
‎lucrător într-un depozit, 15 ore pe zi,
‎pe un stivuitor.
‎Mă pregătesc să plec. Profesoara-mi zice: ‎„Scuze! Unde plecați?”
‎Spun: „Vin la 15:00, ca să-l iau.”
‎Îmi zice: „De fapt, ‎încurajăm părinții să participe
‎la procesul de învățare. ‎Dacă ați vrea să stați câteva ore…”
‎Câteva ore?
‎Ce naiba să fac? Eu nu fac așa ceva.
‎Nu predau.
‎Da? Nu știu ce fac școlile astea acum.
‎Școlile mele erau instabile, ‎profesorii erau beți,
‎copiii se certau, oamenii furau, nu știu.
‎Ce să fac?
‎Totul e așa de frumos acum! ‎Profesorii vin. Totul e un cântecel.
‎Iese profesoara:
‎Ne uităm la ceas ‎Și ce arată?
‎Cinci minute de joacă
‎Nici nu știți!
‎Profesoara zice: „O să stăm în cerc.
‎Stăm într-un cerc mare.
‎Luați-vă copilul! Cerc mare. ‎Întreb: „Și stăm ca indienii?”
‎„Da, păi…
‎noi nu spunem…
‎ca indienii.
‎„Stăm cruciș ca în măcriș.”
‎Poftim?
‎Cruciș și mai cum?
‎Nu știam că indienii s-au supărat,
‎și au făcut o ședință: ‎„Ne-au furat și poziția. Ce porcărie!
‎Trebuie să înceteze.”
‎Nimeni nu știe ce să zică.
‎Nu știți ce e interzis, nu?
‎Până când cineva spune: „Ai îmbulinat-o”.
‎În unele state, ‎dacă vrei să-ți vinzi casa,
‎în descrierea casei, nici nu poți spune ‎că ai un dulap în care poți merge.
‎Vă vine să credeți? ‎Nu mai poți spune asta.
‎De ce?
‎Nu toată lumea merge.
‎Adică un tip în cărucior
‎o să meargă la vizionarea unei case…
‎Iar agentul imobiliar va spune: ‎„Ăsta e dulapul în care poți merge.”
‎Iar el: „Ce dracu' ai zis acum?
‎Eu nu merg!”
‎Lumea e cu susul în jos.
‎Se spune că e mai bine azi.
‎Priviți în jur! E nasol.
‎Eu am crescut în anii '70 și '80. ‎Eram un copil pe atunci
‎și mă gândesc la acele vremuri.
‎Părea mai simplu. ‎Zilele mele de naștere erau simple.
‎Ne băteam cu baloane cu apă.
‎Mai știți bătăile alea?
‎Familia mea era prea săracă ‎pentru a cumpăra balonul cu apă.
‎Umpleam întruna baloane mici. ‎Spărgeam mereu…
‎Mai știți?
‎Cum umpleam un balon?
‎La naiba! Doamne!
‎Erau 18 inele de cauciuc
‎în jurul robinetului ‎până la finalul petrecerii.
‎Aveai trei baloane.
‎Când aveai un balon, ‎nu mai puteai aștepta
‎să-l lovești pe puștiul nesuferit.
‎Țâșnea în curte și…
‎Fix în ureche! Balonul îi intra ‎în canalul auditiv.
‎Puștiul asurzea…
‎Puștiul nu mai auzea nimic ‎trei luni cu urechea.
‎Venea acasă. Ai lui: „Cum a fost?”
‎„N-aud nimic. ‎A fost o petrecere de pomină.”
‎Nu era nimeni dat în judecată.
‎În '70, dacă mergeai la o petrecere ‎aniversară, se știa
‎că-ți poți pierde un deget, vederea.
‎Auzul.
‎În copilărie, ne jucam ‎la petreceri cu mâncarea.
‎Îmi amintesc că mâncarea era importantă ‎la a petrecerile noastre.
‎Când am făcut șapte ani, mama a adus ‎un dovlecel de jumătate de metru.
‎A zis: „Ne jucăm cu bostanul!”
‎Poftim?
‎Nu jucam „Duce măgarul, nu știe ce duce”?
‎Ce naiba e…
‎Bostanul?
‎A aliniat copiii, a luat un dovlecel
‎și l-a băgat
‎între genunchii băiatului.
‎Era un băiat de șapte ani ‎cu jumătate de metru
‎de dovlecel
‎ieșindu-i dintre genunchi.
‎Scopul jocului era…
‎Trebuia te întorci la stânga
‎și să i-l dai celuilalt copil. ‎Celălalt copil îl prindea.
‎Celălalt copil
‎i-l dădea…
‎Dacă dovlecelul cădea pe jos, ‎erai eliminat din joc.
‎Și ultimul cu dovlecelul
‎putea să-l păstreze. Ăsta era premiul.
‎Am adus un dovlecel de la petrecerea mea.
‎Ai mei au întrebat: „Ce e asta?” ‎„Nu știu. Un dovleac.
‎Dar ne-au dat o rețetă, ‎au zis să-l feliem,
‎să-l dăm prin ou și pesmet ‎și să-l prăjim.
‎Devine o gustare bună.”
‎„Poftim?
‎La petrecerea unui copil de șapte ani?”
‎„Da.”
‎Alt joc! Mama aducea ștrampi.
‎Lega un crac în jurul taliei copilului.
‎Apoi, lua un cartof și-l îndesa ‎pe celălalt crac, pe picior,
‎iar puștiul…
‎Copilul avea un cartof
‎atârnându-i între picioare.
‎A făcut asta cu doi copii.
‎I-a adus pe trotuar.
‎Și a pus o lămâie în fața fiecărui copil.
‎Și era o cursă. ‎Trebuiau să lovească cu cartoful
‎lămâia.
‎Asta era într-o sâmbătă după-amiază.
‎Nimeni nu chema poliția. Era ceva normal,
‎o petrecere aniversară.
‎Parcă ar fi fost ieri!
‎Acum?
‎Am copii, îmbătrânesc. ‎Nu sunt unul dintre ăia care se plâng:
‎„Vai, sunt bătrân!” Nu.
‎Am îmbătrânit și am început ‎să văd niște schimbări
‎la mine, da?
‎Acum sunt claustrofob.
‎S-a întâmplat acum doi ani. ‎N-am fost niciodată claustrofob.
‎Eram într-un avion, la geam,
‎iar la mijlocul cursei am făcut…
‎„Trebuie să ies!” Nu știu ce-am pățit.
‎Nu pot suporta așa ceva. Nu pot
‎să suport. Nu știu unde să stau.
‎Nu pot fi limitat.
‎Ultima dată a fost acum patru ani.
‎Eu și soția am fost să vedem ‎Hamilton ‎pe Broadway.
‎Se vorbea numai despre ‎Hamilton.
‎Toată lumea zicea:
‎„L-ai văzut?”
‎„Doamne! E uimitor.
‎L-am văzut… De câte ori?
‎De câte ori l-am văzut
‎De trei ori? L-am văzut de trei ori.
‎Și de fiecare dată, a fost ex…
‎M-a schimbat ca pers… M-a schimbat.”
‎De cum aud asta, îmi zic: ‎„N-o să-mi placă asta.”
‎Copiii mei m-au schimbat, nu Lin-Manuel.
‎Deci, mergem.
‎Eu și soția ne așezăm.
‎Lângă mine stătea o femeie. Da?
‎Cotrobăia prin poșetă. ‎Mă omoară chestia asta.
‎Îmi venea să-i zic: „Găsește! ‎Trebuie să ies de aici.”
‎„Scumpo, trebuie să plecăm, ‎nu suport chestia cu poșeta.
‎Nu știu ce caută, ‎dar mă omoară chestia asta.”
‎Începe piesa. Trecuseră zece minute ‎din piesa ‎Hamilton.
‎Îmi înghiontesc nevasta: ‎„Habar n-am ce se întâmplă.”
‎Nu înțelegeam. Nu înțelegeam rapul.
‎Întrebam: „Ce-a zis?”
‎Personajele. Nici nu știu ‎ce a făcut Hamilton.
‎Am mers la piesa asta ca să aflu ‎de ce tipul ăsta era fabulos, da?
‎Trebuie să înțelegeți ceva ‎despre mine și soția mea. Suntem proști.
‎Da? În cuplu, suntem la fel de proști.
‎Nu multe relații sunt așa.
‎Într-o relație normală și sănătoasă,
‎cineva e mereu mai deștept decât celălalt
‎și te bazezi pe cel deștept ‎pentru filme, cărți
‎și în viață.
‎Noi n-avem dinamica asta.
‎Îi zic soției: „Știi ce se întâmplă?” ‎Ea zice: „Nu. Tu?”
‎„Absolut deloc.”
‎Stăm acolo, proști grămadă.
‎Așa că la pauză…
‎Am zis că-i gata. S-a aprins lumina. ‎„Slavă cerului!
‎Să mâncăm niște stridii!”
‎Am aflat că încă două ore și jumătate
‎rămăseseră.
‎Urăsc pauzele. Să fie totul într-o bucată!
‎Nu vreau să mă ridic ‎după jumătate de oră. Să ies.
‎Am mai văzut un cuplu. ‎Era foarte inteligent.
‎Da? Am început să discutăm cu ei.
‎Turuiau despre președinții ‎americani, războaie, evenimente.
‎Ați vorbit vreodată ‎cu oameni foarte inteligenți?
‎Mă gândesc: „Nu pot contribui cu nimic ‎la conversația asta.”
‎Doar dau din cap.
‎„Da! Nu! Anii 1700…
‎A fost cu mult timp în urmă.
‎Nu! Anii 1700. Acum mult timp.”
‎Acum mult timp.
‎Tipul se uită la revista teatrului, ‎îmi spune despre actori.
‎M-am simțit prost. ‎Eu o înfășurasem ca un tub
‎și țineam ritmul ‎unui cântec Bon Jovi pe picior.
‎M-am întors spre nevastă: ‎„Vrei să mai intri?
‎Habar n-am ce se întâmplă acolo. ‎Nici vorbă să reiau de la mijloc!”
‎Soția zice: „Știu! Sunt derutată.
‎Nici eu nu știu ce se întâmplă.
‎Habar n-aveam că Hamilton e de culoare.
‎Să plecăm de aici!
‎Nu mai repeta asta altcuiva! Un actor ‎de culoare e în rolul lui Hamilton.
‎Să plecăm de aici. Suntem tâmpiți rău.
‎Urcă în mașină! Descalță-te! ‎Să plecăm de aici!
‎Suntem pierduți.”
‎Proști.
‎De câte ori ies cu nevastă-mea ‎și ne întoarcem,
‎e mereu șocată ‎cât de repede mă bag în pat.
‎Nu știu ce faceți voi
‎după o seară în oraș, dar eu merg acasă, ‎mă spăl pe dinți, mă dezbrac și bum!
‎Direct în pat.
‎Nu mă spăl pe față. ‎Abia m-am spălat acum două ore. Ce?
‎O baie la chiuvetă, ‎după ce am ieșit o oră și jumătate?
‎Nevastă-mea intră mereu ‎în dormitor: „Doamne! Te-ai culcat deja?”
‎„Da!
‎E ora de culcare.
‎Ce credeai că o să fac? ‎Că o să tai gazonul? Intră-n pat!”
‎Nu știu ce face în baia aia.
‎Ce zgomote se aud de acolo!
‎Apa…
‎Iese dându-și pe față cu o rolă ‎plină de țepi.
‎Zic: „Sângerezi! Te ajută chestia aia?
‎Mama o folosește pentru paste.
‎De ce folosești asta pe frunte?”
‎Apoi își pune o mască coreeană.
‎De cum vezi masca, îți dai seama. ‎„Gata cu sexul astă-seară! Adio!”
‎O să fac dragoste cu un portar de hochei?
‎„Clipește, scumpo, ‎ca să știu că-ți place!
‎Mai ești sub chestia aia?”
‎Iar noptiera mea e goală. ‎ Am o lampă pe ea și atât.
‎Pe noptiera ei, opt sticle de apă, da?
‎O gutieră, picături de ochi, paracetamol.
‎Ce dracu' faci pe partea ta de pat?
‎Cât timp?
‎Acum, trebuia să găsim ceva de văzut ‎la TV. Soția n-a văzut niciun film.
‎N-a văzut niciun film în toată viața ei.
‎Era ‎Închisoare îngerilor.‎ Zic: „Uită-te!
‎E un film grozav.”
‎Ea: „Nu pot să-l văd pe ăsta.” ‎Eu: „De ce?”
‎Ea: „A început deja!”
‎„Au trecut doar cinci minute! ‎Îți povestesc eu.”
‎„Nu pot să mă uit la un film ‎care a început deja.”
‎Nevastă-mea trebuie ‎să vadă genericul cu leul…
‎Unii nici nu l-ați văzut. ‎„E un leu în ‎Închisoarea îngerilor?
‎Nu-mi amintesc un leu care să se plimbe ‎prin curtea închisorii cu Morgan Freeman.”
‎Problema
‎în relația noastră e că eu îmi fac griji.
‎Ea nu-și face griji pentru nimic, da?
‎Mi-e frică să nu ni se spargă casa.
‎E cea mai mare teamă.
‎De mic, familia mea ‎a fost jefuită de trei ori.
‎Ca adult, mi-a fost frică să nu mă ‎trezesc la patru dimineața, cu alt bărbat
‎în dormitor.
‎Eu n-am armă. ‎N-am nimic împotriva armelor.
‎Dar, repet, am 49 de ani ‎și n-o să-mi descopăr niciun talent nou
‎la vârsta mea.
‎Cred că proprietarii de arme ‎cunosc bine arma.
‎Merg la poligon, au cheie și lacăt ‎pentru a o ține în dulap.
‎În plus, când un proprietar de arme aude ‎că-i intră cineva în casă,
‎proprietarul de armă se bucură.
‎Da? Aude o mișcare la ușă
‎și-și zice: „Da!”
‎Îi zice neveste-sii: „Stai acolo, scumpo! ‎Odihnește-te! Am eu grijă de tipul ăsta.”
‎Luna trecută, s-a declanșat alarma.
‎E zgomotoasă rău. ‎M-a trezit, deși dormeam buștean.
‎Iar nevastă-mea nu se trezește.
‎Astă-seară, cred că o să merg la somn ‎la ora două.
‎O să mă trezesc, o să cred că e dimineață, ‎o să mă uit la ceas. 2:09.
‎Dorm în etape de nouă minute ‎toată noaptea.
‎Nevastă-mea doarme nemișcată. ‎Partea ei de pat rămâne nederanjată.
‎Totul e întins, pernele sunt suprapuse.
‎Părul ei se revarsă de pe cearșafuri.
‎Pe partea mea, ‎zici că am luptat cu un rechin.
‎Totul e mototolit, îmi lipsesc ‎fețele de pernă.
‎Sunt ud. De ce sunt ud?
‎Am gâtul îmbibat.
‎Trebuie să-mi storc chiloții.
‎Ce naiba mi s-a întâmplat azi-noapte,
‎de trebuie să întorc pe partea cealaltă ‎salteaua dimineața?
‎De ce sunt ud leoarcă?
‎De ce sunt îmbibat?
‎Deci s-a declanșat alarma
‎luna trecută, ‎iar nevastă-mea nu s-a trezit.
‎Eu m-am trezit imediat și nu sunt unul ‎dintre cei care merg să rezolve.
‎Da?
‎Eu îi zic: „Trezește-te!”
‎Ea zice: „De ce? Ce se întâmplă?” ‎Zic: „S-a declanșat alarma!”
‎Ea: „Mergi și vezi!”
‎Eu merg, încasez două gloanțe ‎în cap, cât tu scapi prin spate
‎cu doi copii și întemeiezi ‎altă familie cu alt tip?”
‎La dracu'! Treci în spate! ‎Mergem împreună.”
‎Mergi să vezi!
‎„Cu cine crezi că te-ai măritat? Cu Rambo? ‎Să mergem împreună!”
‎Vezi!
‎Mi-aș dori să pot fi mai agresiv,
‎să încerc să-mi învăț copilul să fie așa, ‎puțin mai masculin.
‎L-am dat să învețe să joace fotbal.
‎Nici măcar nu e fotbal. Nu știu ce e.
‎Sunt vreo opt copii de trei ani ‎care aleargă de colo-colo.
‎Mingea nu se mișcă.
‎Îl duc
‎într-un parc din Los Angeles. ‎E un parc mare.
‎Au terenuri de baschet. ‎Au un loc de joacă.
‎Heroină. E frumos.
‎E un loc numai bun
‎pentru o familie.
‎Iar eu sunt tipul care-și aduce fiul, ‎nu o pungă
‎cu gustări,
‎apă, haine de schimb. Nimic!
‎Suntem doar eu și el.
‎Toți ceilalți părinți au pături, ‎întind pături de picnic.
‎Montează umbrele. Au farfurii cu fructe.
‎Nu e festivalul de muzică Coachella! ‎E un antrenament de 45 de minute.
‎Sunt mulți câini ‎care aleargă liberi prin parc.
‎Știu că o să spun ceva ce n-o să placă, ‎dar nu-mi prea plac câinii.
‎Da? Scuze. Știu că sunt aici proprietari ‎de animale de companie, iubitori de câini.
‎Știu că faceți un atac de panică acum,
‎doar auzind asta de la cineva,
‎dar, când aveam șase ani, ‎am fost atacat de un ciobănesc german, da?
‎Când câinele tău vine la mine, nu sunt…
‎N-o să fac asta, da?
‎E o amenințare. ‎Fac câțiva pași înapoi și o evaluez.
‎Mă uitam la antrenament și, de departe,
‎am văzut un câine venind în goană.
‎Nu mi-am dat seama nici ce rasă e.
‎A țâșnit și era să-i reteze ‎capul fiului meu.
‎Exact prin teren.
‎Chiar am întrebat familia: ‎„A fost un ghepard?
‎Ce naiba a trecut pe aici?”
‎M-am uitat și era un ogar.
‎Uitați ce e! Îmi pare rău.
‎Voi n-aveți un ogar.
‎Da?
‎Chestia asta atinge viteza maximă
‎de 80 de km pe oră. Da?
‎Se axează pe văz, adică, ‎atunci când vede ceva,
‎merge să ia și nu se oprește ‎până nu înhață.
‎Nu știu dacă ați văzut unul alergând. ‎E înfricoșător.
‎Urechile i se dau pe spate și…
‎Chestia asta e tunată ilegal. ‎Scoate gazonul din rădăcini.
‎Cred că mi-am rupt pantalonii-n fund.
‎Nu știu ce se întâmplă la fundul meu, ‎dar s-a întâmplat ceva.
‎Simt o briză. Nici nu vreau să mă uit.
‎Voiam să…
‎Voiam să fiu în formă pentru chestia asta.
‎Trebuia să mă pregătesc pentru specialul ‎Netflix, să încap în costum.
‎Nu știu, n-a funcționat. E strâns.
‎Strâns.
‎Mă uit prin cazinou. ‎Unii încă mai poartă măști.
‎Vreți să purtați chestia aia, bravo! ‎Eu am alte probleme,
‎nu voi și măștile voastre.
‎Nu sunt unul dintre ăia… ‎Nu. Eu am chestii de rezolvat.
‎Da? Vreți mască? Purtați mască!
‎Oamenii sunt pasionați ‎de măștile lor. I-ați văzut?
‎„Mi-am pus masca.”
‎Îi fac colier. „I-am făcut un colier.
‎Dacă trebuie s-o scot, atârnă aici.
‎Mai am una, dacă are nevoie cineva.
‎Am în plus.”
‎Bine. Vreți să faceți așa? E bine.
‎Apoi, sunt ceilalți: ‎„Dă-le dracului de măști! Nu port!
‎Nu port nicio mască!
‎Nu mă obligă nimeni să fac ceva!” Bine.
‎Da? Vreți să fiți în echipa aia?
‎Fiți în echipa aia! Nu-mi pasă.
‎Nu-mi pasă. Eu mă cunosc pe mine.
‎Am ghinion. Mare.
‎Ghinion.
‎Nu vorbesc de rău virusul ăsta.
‎Oricare ar fi situația pandemiei, ‎nu fac mișto de virus.
‎N-o să fiu că ăia.
‎Îi auzi spunând peste tot:
‎„E o farsă” Și imediat după aia…
‎Da? Nu!
‎N-o să zic pe patul de moarte: ‎„Vreau vaccinul!” Nu!
‎Am făcut vaccinul și, sincer să fiu, ‎nu l-am făcut să-mi salveze viața. Nu.
‎Nu l-am făcut ca să salvez viața voastră.
‎L-am făcut din același motiv ‎ca al multor italieni.
‎Când italienii au aflat că, dacă ai Covid,
‎nu mai simți gustul mâncării…
‎Ne-a speriat de moarte. ‎Am fugit la vaccinare.
‎Am două, Moderna și Pfizer. ‎Le-am zis să mă umple.
‎Nu-mi pasă dacă mor de la vaccin,
‎măcar mor cu gustul chiftelelor în gură.
‎Nu trăiesc 15 luni fără să simt mâncarea. ‎Mai bine mor.
‎M-am vaccinat la farmacie.
‎Mă așteptam să-l fac într-un spital,
‎cu medici, nu într-un magazin
‎în care se vând reviste, tampoane ‎și gumă de mestecat.
‎Nu mi se pare sănătos.
‎Eram emoționat, eram la coadă.
‎La difuzor, am auzit: ‎„Asistență la vaccinuri.
‎Asistență la vaccinuri.”
‎Iar tipul care făcea plinul de sucuri ‎a intrat în goană în farmacie.
‎Aveam emoții. M-am uitat…
‎Era o întrebare care măcina multă lume.
‎Întrebarea era: „În ce braț ‎doriți să vă vaccinați?”
‎Am mers acolo, tipul mi-a pus întrebări:
‎„Sunteți alergic?”
‎Am zis: „N-o să-ți dau ‎dosarul meu medical,
‎în mijlocul farmaciei.
‎Fă-mi vaccinul și o să aflăm!”
‎El mă injectează cu chestia aia. ‎Încep să sângerez.
‎Zic: „Ce naiba? E normal?”
‎El: „Doamne!”
‎„Hai, frate!
‎Minte-mă! Zi-mi că 2% dintre oameni ‎pățesc asta, sângerează. Am emoții.
‎Zice: „N-am mai văzut pe nimeni ‎sângerând așa.
‎Vrei un suc? Avem de portocale, ‎de struguri, cu mentă.
‎Vrei cu mentă?
‎Ce aromă?”
‎Apoi îți zic să aștepți. ‎Nu știu cine face regulile.
‎După injecție, aștepți 15 minute
‎și, ca un idiot, zic: ‎„Bine. Aștept 15 minute. De acum.”
‎„De când ești aici?” ‎„De opt minute, aștept să treacă.
‎Încă n-am pățit nimic.
‎Cred că voi supraviețui. ‎E destul de bine.
‎Tipul de lângă mine avea o erupție. ‎Nu știu dacă a venit cu ea.
‎Dar eu voi fi bine.”
‎Ai 15 minute. Și, dacă se întâmplă ceva,
‎ce dracu' o să facă farmacia?
‎O să-l cheme pe casier?
‎„Face spume la gură!” „Doamne!”
‎„Dacă era un retur, te puteam ajuta, ‎dar Doamne!
‎Nu sunt plătit pentru așa ceva. ‎N-arată deloc bine.”
‎Cincisprezece minute.
‎Nimeni n-a mers la mașină ‎în 17 minute și a făcut…
‎După cincisprezece minute, reușești. ‎O să trăiești.
‎Nu știu. Încerc să reduc ‎stresul din viața mea.
‎S-a acumulat rapid.
‎Am fost la o cafenea săptămâna trecută.
‎Eram într-un cartier în care merg rar, ‎dar tânjeam după cafea.
‎În mod normal, toți avem o cafenea ‎la care mergem în mod regulat.
‎Nu puteam. Eram într-un alt oraș.
‎Era un fel de cafenea de hipsteri. ‎Ați mers la o cafenea de hipsteri?
‎Când am intrat, am văzut că toți ‎aveau un abțibild pe laptop.
‎Dacă ești un adult de 42 de ani
‎și ai un abțibild
‎cu Chewbacca pe Mac-ul tău Pro, ‎poate că ar trebui să-ți reevaluezi
‎direcția în viață.
‎Stăteam la coadă, ‎mă uitam la cel care făcea cafea
‎și avea o bluză cu buricul gol.
‎Imediat m-am supărat!
‎Atâta păr peste tot… Zău așa, frate!
‎E opt dimineața. Nu vreau să văd păr
‎care iese din gaura unei burți.
‎Tipul ăsta n-avea…
‎N-avea buric, era gaură în burtă… ‎Știți ce e acolo?
‎Dacă aveți așa, luați un pulverizator
‎suflați în gaură ‎și observați ce cade pe masă, da?
‎Dacă lucrați cu alimente ‎cu o gaură expusă,
‎vă puteți lăsa ‎și testiculul stâng la vedere.
‎E același lucru. Testicul, gaură, păr, ‎dar nu vă apropiați cu gaura
‎de biscuiți!
‎Tipul s-a întins după un croasant
‎și și-a sprijinit gaura de biscuiți. ‎N-a văzut nimeni? Șorț!
‎Iar forța de muncă e jalnică ‎în zilele noastre.
‎Forța de muncă?
‎Ați comandat ceva ‎de la cineva și v-ați zis:
‎„N-o să iau asta. N-o să iasă.”
‎Am comandat cafeaua de la el ‎și mi-a zis să aștept acolo.
‎E ciudat. Când ești într-o cafenea, ‎trebuie să aștepți cu alți oameni
‎cafeaua.
‎E ciudată intrarea în grupul ăla. ‎Mergi și…
‎„Salut!
‎Așteptați și voi o cafea?
‎Tu ce ți-ai luat?”
‎„Un cappuccino. Tu?”
‎„Nu știu, orice are chef să-mi facă.”
‎Am comandat cafea caldă, ‎el a adus cafea cu gheață.
‎„Bine. Se pare că o s-o beau rece.”
‎Nu-mi stă în fire să opresc tot procesul: ‎„Mă scuzați!
‎Am cerut o cafea caldă.
‎Am primit cafea cu gheață.”
‎Ce-o să faci? ‎O să-i dea peste cap toată ziua.
‎N-o să poată procesa asta.
‎Îi dai de făcut altceva. Voia să facă…
‎un cappuccino
‎„Făceam un cappuccino, dar el a zis…
‎A zis că vrea cafea caldă.”
‎Am luat cafeaua cu gheață. Fără pai.
‎Nu-ți dau pai.
‎Trebuie să ceri și e făcut ‎din cretă și furnir.
‎Nu știu ce se întâmplă cu paiele.
‎Se pare că a murit o țestoasă în ocean.
‎Acum fac anevrism cerebral ‎încercând să sug lichid
‎printr-un pai făcut din gips-carton. ‎Vrem paiele înapoi, da?
‎Se dezintegrează!
‎În timp ce bei!
‎Nu! E-n regulă. ‎A murit o țestoasă pentru asta?
‎Eram într-un apel video cu tata, ‎care are 76 de ani.
‎Se destramă.
‎Dacă aveți părinți la vârsta asta,
‎îi doare totul, da?
‎De fiecare dată când vorbești cu ei, ‎îți vor spune ce se întâmplă
‎cu corpul lor. Da?
‎Eram în apel cu el: „Ce mai faci?”
‎„Ce mai fac? ‎Nu mai văd nimic cu ochiul stâng!
‎Asta fac!”
‎De fiecare dată când sun, e ceva diferit. ‎Durerea călătorește.
‎Îl sun: „Cum mai e cu ochiul?”
‎„Nu mai am probleme cu ochiul. Uite! ‎Nu-mi mai pot mișca mâna.
‎Am o gheară în loc mână. ‎Nu pot s-o mișc.”
‎V-ați văzut părinții îmbătrânind ‎chiar în fața voastră?
‎M-a sunat ieri cu apel video. A zis: ‎„Te-am sunat eu sau m-ai sunat tu?”
‎Poftim?
‎Mi-a spus recent cum va fi când va muri.
‎Italienii vorbesc despre moarte ‎foarte deschis.
‎Mai ales italienii de modă veche. ‎Lichidează datoriile cât trăiesc,
‎ca să-i protejeze pe copii.
‎„Când o să mor, tu o să plângi. Atât.
‎Îl suni pe Mario, la Casa Funerară ‎Cumberland când mor. Atât.
‎Totul e plătit în avans.”
‎Italienii nu fac strângere de fonduri ‎pe Facebook pentru sicriul bunicului.
‎Da?
‎E rezolvat deja tot.
‎Mi-a zis că nu vrea să fie îngropat. ‎Și-a luat sertar…
‎într-un mausoleu.
‎Zice: „Hai! Vreau să vezi. Vino ‎la mausoleu, ca să vezi ce-am cumpărat!”
‎Ce putea cumpăra? Era un zid!
‎„Hai! Mergem.”
‎Am ajuns acolo
‎și zice: „Eu sunt al treilea de sus.
‎Mama ta va intra prima.
‎Eu nu vreau în spate. Ea va intra prima,
‎iar eu vreau să fiu lângă perete.”
‎„Mai contează? Ești mort.”
‎„Contează că vreau să fiu lângă perete. ‎Poate mă scot!”
‎Îi zic: „Da, dar de ce nu vrei mai jos?
‎Ca să pot pune flori acolo.”
‎Zice: „Ești nebun? E cu 20.000 mai scump.
‎Am zis să mă pună la tavan. ‎Banii îi împarți tu și sora ta.”
‎Zic: „Dar acum îmi întind gâtul când…
‎Trebuie să arunc acolo.
‎Te iubesc.
‎Tata vrea tot tacâmul. ‎Priveghi, absolut tot.
‎El nu vrea… În prezent, lumea obișnuiește ‎să sărbătorească viața.
‎Zice: „Nu vreau nicio sărbătoare” ‎Nu vreau să fie oameni bucuroși când mor!”
‎Am ieșit la cină recent.
‎Luam cina.
‎I-am zis că merg la toaletă.
‎A zis: „Și eu. Să mergem!”
‎Îi zic: „Nu. Mergi tu!
‎Te întorci și după aia merg eu.
‎„Ce? Vrei să te las singur aici? Hai! ‎Să te las singur? Mergem împreună.
‎Bine. Deci…
‎Eu și tata mergem la toaletă împreună.
‎El merge în cabină, eu la pișoar.
‎Trebuie să știți că tata are ‎prostata mărită, da?
‎Înseamnă că, atunci când merge la baie, ‎n-are un flux constant.
‎Iese în secțiuni.
‎Da?
‎Era acolo și înjura ‎în timp ce-și făcea nevoia.
‎Zicea:
‎„Hai, futu-i!
‎Nenorocitule!
‎Haide, dracului!”
‎În timpul ăsta, a intrat alt tip.
‎A venit la pișoarul vecin.
‎Tipul era zgomotos. ‎I-ați auzit pe ăștia cum fac?
‎Numai așa fac…
‎Ce se întâmplă ‎cu sistemul respirator superior,
‎de vii într-o toaletă publică și faci așa?
‎Apoi se sprijină de perete. ‎Ai văzut vreodată cum se sprijină unii?
‎Ce ai pățit ultima dată?
‎Ai căzut?
‎Acum trebuie să te asiguri când te piși? ‎Ce e asta?
‎Apoi, începe să trimită mesaje.
‎Ține o mână aici ‎și scrie mesaje cu cealaltă.
‎Uite ce-i! Trebuie să păstrezi contactul ‎cu chestia asta mereu.
‎Nu-i dai drumul. ‎Poți împroșca tot peretele.
‎Trebuie să păstrezi contactul cu ea, da?
‎În acest timp, tata continua să…
‎„Mi-e foame! ‎Hai mai repede, fir-ar să fie!”
‎Iar tipul ăsta
‎începe să facă. N-am știut ce iese din el.
‎Era ca mierea, ceva gros rău! ‎I-ați văzut pe ăștia care se pișă gros?
‎Se pișa pe deodorantul din pișoar ‎și cu zgomot!
‎Îmi venea să zic: ‎„Schimbă direcția, vere!”
‎Parcă se pișa miere. Era…
‎Când mă piș eu, e liniște. E liniștit.
‎O dau pe partea stângă, ‎iar jetul se scurge pe vas
‎și-și croiește drum spre scurgere ‎foarte lent.
‎Mă piș ca o Tesla.
‎Sunteți grozavi! ‎Binecuvântat fie Las Vegas!
‎Mersi că ați venit la spectacol.
‎Subtitrarea: Daniel Onea