Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Vegas, a sivatag ékköve.
Mindenféle ember megfordul itt.
Bár a hotelek napjainkra magasabbak és fényűzőbbek lettek,
a vendégkör, őszintén szólva, veszített egykori fényéből.
A személyes kedvencem a régi idők Vegasa, amikor még a pénz volt az úr,
mindenki dohányzott, martinit ivott, és elegánsan öltözött.
Amikor a Rat Pack még népszerű volt.
Az volt álmaim Vegasa.
Azt a Vegast szeretném életre kelteni.
Hölgyeim és uraim,
Sebastian Maniscalco!
SEBASTIAN MANISCALCO: CSAK ÉN LÁTOM ÍGY?
Ezt nevezem én szívélyes fogadtatásnak, Las Vegas.
Szeretném felidézni azokat az időket,
amikor az emberek még kiöltöztek
Las Vegasban.
Hálás vagyok mindenkinek, aki vette a fáradságot…
és felvette a szmokingját, illetve estélyijét.
Igen. Köszönöm.
Hálásan köszönöm.
Bár ahogy elnézem, ez elég sok embernek nem sikerült.
Örömmel látom, hogy egyes párok hétvégente elmehetnek szórakozni.
A feleségemmel mi nem tudunk, mert pont akkor dolgozom.
Ezért hát keddenként megyünk.
Az a mi randiestünk.
Mindenki azt mondja, ha vannak gyerekeink, akkor járjunk el randizni.
„Járjatok el randizni!
Mélyítsétek el a kapcsolatotokat!”
Szóval eljárunk randizni, és a gyerekek nélkül veszekszünk.
Nem is olyan rossz!
Sokkal jobban megy, ha a gyerekek nincsenek ott. Tök jó!
Végtelenül szeretem a feleségemet, Lanát, de ő kicsit lassúcska. Nincs meg benne a…
Amikor leparkolunk a kocsival, az ajtók soha nem egyszerre
nyílnak.
Kiszállok a kocsiból, becsapom az ajtót,
visszanézek, és Lana még mindig a kocsiban ül.
És várok: „Majd csak észreveszi, hogy én már kiszálltam
a kocsiból. Előbb-utóbb neki.”
De nem! Oda kell mennem megkocogtatni az ablakát:
„Mi a faszt csinálsz még?”
Folyton keres valamit.
Van egy komplett kozmetikai üzlet a műszerfalon! Mi a…
Aztán meg hátul matat!
„Mi keresel ott hátul? Nem is pakoltunk hátra!
Mi van ott hátul?”
A cipőjét is levette.
Tíz percet kocsikáztunk, és már elhagyta a cipőjét.
Magassarkút vett fel, és feltöri a lábát. Megértem. Tökre megértem.
De a helyében figyelném a GPS-t, akkor látnám, hogy: „Nahát!
Három perc múlva ott vagyunk? Akkor ideje…
visszavenni a cipőt!”
Végre kiszáll a kocsiból, de nem is tud magassarkúban járni!
Mintha élőben látnám a „Thriller” klipjét.
Még meg is kérdezi: „Na, szexi vagyok?
Ugye, milyen szexi vagyok?”
Mire én: „Persze, máris áll a cerkám.
Csak siessünk az étterembe! Mindenki téged néz,
és ez nem frankó.
Nagyon nem frankó.”
Megérkezünk az étterembe.
Mindig előre foglalok asztalt, szerintem ez alap.
Ha foglalsz asztalt, dagadhat a melled.
Belépsz az étterembe, meglátod a tumultust az előtérben,
és mondhatod a nejednek, hogy: „Na, ezek se foglaltak asztalt.”
De amikor mondod a neved, egy kicsit néha beparázol.
Egy pillanatra megriadsz, hogy: „Biztosan felírták?”
„Maniscalco, két főre.” Aztán segítesz keresni.
„Igen, ott van! Hál' istennek!”
A feleségem szerint a legjobb alkalom a beszélgetésre az,
amikor az asztalhoz menet a tömött éttermen keresztül szlalomozunk.
Hátrafordul a nejem: „Anyám májusban jön hozzánk.
Ha gondolod, szólj anyádnak, hogy júliusban jöhet.”
Mondom neki: „Szívem, eltűnt a host, és nem tudjuk, hogy hol az asztalunk.
Rengeteg időnk lesz megvitatni ezt az asztalnál,
de most keressük meg a hostot!”
Aztán leülünk.
A feleségem nem megfelelően használja az ételválasztásra szánt időt.
Muszáj körbenéznie az étteremben. „Istenem! Látod
ezt a díszlécet?”
Mondom neki: „Tapaszd a szemed az étlapra!
Hamarosan idejönnek faggatózni!
Fel kell készülnünk a válaszokkal!
Ne a díszlécet bámuld! Válassz zabát!”
Nem tudja, hogyan működnek az éttermek. Sose dolgozott étteremben.
Én egész életemben éttermekben dolgoztam,
a pincétől a padlásig ismerem az éttermeket.
A nejem semmit se tud. Képes leszólítani a pincérsegédet!
Még ilyet! A pincérsegédet nem szabad leszólítani.
Két feladata van a fickónak. Leszedi az asztalt, aztán megteríti.
Nem kezeli a kasszát, nem ismeri a specialitásokat,
és néha még a nyelvet sem beszéli.
A pincérsegédek általában
18 és 35 év közötti külföldi férfiak.
Oké?
Általában.
A nejem nem ért a külföldiekhez.
Nem külföldiek között nőtt fel. Én igen.
A tulajdon apám is külföldi.
A nagyszüleim, a nénikéim, a bácsikáim…
Jó sok külföldi van a családomban.
Tudom, hogyan viselkednek.
Például ha most itt lenne az apám, és számomra idegen volna,
én akkor is kiszúrnám a tömegből: „Az a fickó nem itt született.”
Látom a mozgásán.
A mozgása nem tősgyökeres amerikai.
Leszólította a pincérsegédet. Egyből tudtam, hogy gáz lesz.
Mondja a nejem: „Elnézést!” Mire én: „Szívem, mit művelsz?”
Odajön a pasas.
A nejem cseppet sem változtat a beszédstílusán vagy a szóhasználatán.
Mintha csak hozzám beszélne.
Azt mondja: „Elnézést, hogy zavarom, de a pincér…”
Mondom: „Szívem! Egy szavadat se érti.
Azt se tudja, mi az, hogy: 'elnézést'!
Felejtsd el a tőmondatokat!
Tőszavakat használj! Só, szalvéta, jég.
Egy árva szót nem ért abból, amit mondasz! A fickó még csak most érkezett!
Nem tudja, mi az, hogy: 'elnézést'.”
Tito's vodkát és szódát kért tőle.
Mondom: „Szívem! Az egyetlen Tito, akit ismer, az edényeket mosogat
valahol ott hátul, a konyhán!
Mindjárt hátraszalad, hogy: 'Tito, téged keresnek!'
Az meg jön, hogy: 'Üdv! Tito vagyok.
Itt a szóda. A gyümölcslébe kérik a szódát?'”
Aztán jön a pincér, erre Lana megriad.
Pedig már vagy 25 perce bámulja az étlapot.
Kérdezi a pincér: „Mit hozhatok?” Lana meg: „Úristen!”
Azt mondja: „Kezdd te!” Nektek mondtak már ilyet? „Kezdd te!”
„Én filét kérek vegyes zöldséggel.
Te jössz!
Mit gondoltál, meddig trécselek a pincérrel?
Azt hitted, hogy kézen fogva bejárjuk az éttermet,
és elcsacsogunk, hogy kinek mi az élete nagy álma?”
„Kezdd te!”
Ez nem ejtőernyőzés!
Csak mondd meg neki…
Új fejezet kezdődött az életünkben.
Van két gyerekünk, egy ötéves és egy hároméves.
Egy ötéves és egy hároméves. Én meg 49 éves vagyok.
Negyvenhat év korkülönbség van
köztem és a fiam között. Értitek?
Félre ne értsetek, imádok játszani vele, de sokszor játszunk olyat,
hogy lefekszem a földre.
A játék neve: „Temessük el aput!”
Már úgyis fáj a térde meg a válla.
Gyakran eltemet a fiam.
Az ötéves lányom óvodás.
Az egyik csoporttársa oroszlánként azonosítja magát.
Úgy jön oviba, hogy van farkincája, füle, meg szőr
a csuklóján.
A srác neve Roary. Tudjátok…
Ezt nem most találtam ki, én csak tudósítok.
A csoport létszáma 23 gyerek meg egy oroszlán.
Los Angelesben élek, és résen kell lennem, hogy mikor kivel beszélek.
Egyszer egy másik apukával együtt vártuk a gyerekeket.
Mondom neki: „Láttad az oroszlánt,
amelyik a csoportba jár?”
Mire ő: „Hát nem csodálatos?”
Szép lassan elsomfordáltam.
Az év hátralévő részében nem akarok beszélni vele.
Én nem hibáztatom a gyereket. De a szüleit annál inkább.
Most nem?
Egyik reggel valószínűleg oroszlánnak öltözött a gyerek.
Azt mondja: „Anyu, oroszlán vagyok! Apu, oroszlán vagyok!”
A hülye szülők meg: „Nahát, a fiunk egy oroszlán!
Gyere, kis oroszlánom, menjünk iskolába!”
Ha az én gyerekem reggel pandának öltözve jelenne meg,
azt mondanám neki: „Húzd vissza a beledet, és vegyél fel egy farmert!
Nem fogok egy pandát oviba vinni.”
És ennyi. Soha többé nincs állatos jelmez.
Apu nemet mondott.
Látom, hogy most páran
rosszallva néznek. „Miért zavar ez téged?
Talán árt neked?”
Nos, a lányomnak igenis árt.
A lányom azért nem tanul semmit, mert ez az oroszlán
zavarja a foglalkozást.
Ott van hátul a teremben,
dobálja a könyveket, és felborítja az asztalokat.
Az óvónő meg kénytelen félbehagyni a foglalkozást.
Ma már nem szólhatunk az ilyesmiért,
mert ha olyat mondok, akkor véletlenül még megsértem
az oroszlán érzéseit.
Nem kérdezhetem meg, hogy: „Mi a fasz baja van az oroszlánnak?
Ha oroszlánnak hiszi magát, irány a ketrec, és egyen nyers húst!
A gyerekem azért nem tudja az ábécét…
mert Roary ott van hátul,
és zebrára vadászik!”
El tudjátok hinni, hogy egyáltalán ilyesmiről beszélünk?
A fiamat is nekem kell oviba vinnem.
Mást se csinálok, csak fuvarozgatok.
Gyerekkorunkban minket senki nem vitt sehova.
Minket nem fuvarozgattak.
Főleg nem az oviba.
Nem tudom, nálatok hogy volt, de nekünk a szüleink azt mondták:
„Menj a járdán, és ha veled egymagas
embereket látsz, akkor jó helyen jársz.
Ha szólítanak, menj be az épületbe!
Talán még tanulsz is valamit.”
Hát, nekem be kell vinnem a fiamat.
Gyakorlatilag az óvónő kezébe kell adnom.
A szülők meg imádnak csacsogni.
Figyu, korán reggel én senkivel se akarok dumálni.
Csak szeretném végezni a dolgomat.
De az emberek imádnak reggel beszélgetni. Ti szoktatok beszélgetni?
Feltűnt, milyen unalmasak az emberek?
Veletek is volt már olyan, hogy: „Mizu?”
„Képzeld, a múlt hónapban elkaptuk a COVID-ot.
A férjemnek 39 fokos láza volt.”
Ne már…
Én képtelen vagyok az ilyesmit hallgatni.
Engem a szaftos témák érdekelnek.
Ha dumálunk,
és megkérdem: „Mizu?”, én olyasmit akarok hallani, hogy:
„Tegnap félreléptem.”
„Komolyan? Mi történt?”
Na, ilyesmit akarok én hallani, nem pedig azt, hogy megfáztál.
Amikor bekísérem a fiam az oviba, fogom a kezét.
Azt akarja, hogy vegyem fel. Nem veszem fel.
„Már idáig elhoztalak. Van saját lábad.”
Megyünk a csoport felé, és meglátok egy ázsiai fickót. Egy ázsiai apukát.
Milyen nagy csend lett az „ázsiai apuka” hallatán!
Amint kimondtam, mindenkinek befeszült a segglyuka.
„Mit akarsz ebből kihozni?
Miért mondasz ilyeneket?”
Ide jutott az ország az elmúlt hat, hét év során.
Ha beszélsz valakiről, nem említheted meg a származását.
Pedig ez nem degradáló.
Fiatalon mi így azonosítottuk be egymást a környéken.
Dumálgattunk, és megkérdezte valaki: „Melyik srác?”
„A Puerto Ricó-i.” „Aha, őt ismerem.”
Ha manapság megemlíted valaki származását,
sokan felkapják a fejüket: „Mit számít az?
Egyáltalán miért beszélsz ilyesmiről?
Mit számít az?”
Igenis számít. A sztori végére majd megértitek,
miért mondtam, hogy: „ázsiai fickó”, szóval lazítsátok el a segglyukaitokat!
Ne parázzatok!
Szóval jön egy rendes fickó: „Szia!
Én vagyok a csoportapa.”
Mondom: „Mi az a…
Mi az a csoportapa?”
„Én felelek az apukák közösségéért, és havonta egyszer összejövünk.
Most kedden átmegyünk Christopherhez egy ronda pulcsis bulira.
Felvesszük a legrondább pulcsinkat,
beszélgetünk az apaságról, iszunk egy diétás kólát.”
Mondom: „Figyelj…”
Tudjátok, én rendes ember vagyok. Hajlandó vagyok beszélgetni.
De már 49 éves vagyok, és nem akarok új barátságokat kötni
az én koromban. Oké?
Most már azon vagyok, hogy lekoptassam az embereket.
Komoly leépítések zajlanak Maniscalcóéknál.
Nem fogadunk
új jelentkezőket.
Mondom: „Köszi a meghívást, de most nem tudok elmenni.
Azért majd szólj a következő pulcsis buli előtt! Talán benézek.”
Nézzük a kölyköket, és rámutat a fiára. Az egyetlen ázsiai gyerekre
a csoportból.
Azt mondja: „Ő az én fiam.” Mire én: „Tudom.”
Erre megint sokan felkapták a fejüket:
„Olyan szűk látókörű vagy!
Hogy merészelsz ilyesmit feltételezni?
Szerinted nincs is más lehetőség?
És ha az ázsiai apuka fogadott gyereke a fekete srác,
az ázsiai srác pedig a fekete apuka fogadott gyereke?”
Figyu, ha pénzben fogadnánk, hogy kivel megy haza az ázsiai gyerek,
szerintem ezzel a faszival.
Tegyünk fel 100 dolcsit, és meglátjuk, hogy ki mennyire PC!
Ahonnan én jövök, ott ezek ketten egy kocsiból szállnak ki.
Ugye?
Aztán megjelenik az én kölyköm.
Néha olyan, mintha egy csimpánzt próbálnék nevelni. Kész tébolyda.
Így jön be.
Leveszi a pólóját, szinte letépi magáról. Csodálatos!
Olasz apaként azt látni,
hogy a fiam 13 csoporttársa előtt letépi magáról a pólót,
büszkeséggel töltött el.
Mikor készülünk az oviba, felöltöztetem,
ráadom a zokniját, a cipőjét, fújok rá egy kis parfümöt. Csak egy kis apróság.
Csak egy kis extra a fülecskéjére.
Szeretném, ha megszokná, hogy van saját illata.
Aztán majd amikor az óvónő segít neki, azt mondja: „Jó, akkor most…
Mi a franc ez az illat?”
Meg amikor majd a fiam megy krétáért és kifestőért,
visszafelé kikerüli a fiúkat, és egyből a lányokhoz ül.
Egyből rámegy a csajokra.
Felajánlja a krétáját:
„Használd az én krétámat! Akarod a zöld krétámat?”
Szóval nagy büszkén nézem a fiamat, az óvónő meg jön,
és belerondít az idillbe.
„Visszaadná a fiára a pólóját?”
Mire én: „Minek?
Jól érzi így magát, nézzen csak rá!
A másik csoportban ott tombol egy oroszlán!”
De az óvónő: „Nem akarjuk, hogy a gyerekek levetkőzzenek.
Kérem, csináljon valamit!” Mondom: „Oké, megoldom.
Gyere csak, fiam! Gyere!
Vedd vissza a pólódat! A többiek irigykednek rád.
Tudom, ez most rosszulesik, de hazafelé majd leveheted a boltban.”
Végül azt mondom neki:
„Engedj mást is játszani a játékaiddal!
Tiszteld az óvónőt!
Mondd, hogy: 'kérem' és 'köszönöm'. Oké?
Na, nyomás vissza!” Megpaskolom a popsiját,
és megy is vissza. Én így beszélek a fiammal.
Nem gügyögök neki. Tudom, hogy néhány apuka szeret gügyögni
a fiának.
„Engedj mást is játszani a kocsiddal!
Ne irigykedj, és légy kedves!”
Nem. Én úgy beszélek a fiammal, mint egy szakszervezetissel,
aki már 15 órája targoncázik
a raktárban.
Aztán épp indulnék, erre az óvónő: „Elnézést, de hová megy?”
Mondom: „Majd háromkor jövök érte.”
Mire az óvónő: „Szeretnénk, ha a szülők is részt vennének
a tanulási folyamatban. Örülnénk, ha maradna pár órát…”
Pár órát?
Most mi legyen? Én ilyet nem szoktam.
Nem vagyok óvóbácsi.
Oké? Gőzöm sincs, manapság hogyan működnek az óvodák.
Annak idején mi rugalmas oviba jártunk. Az óvónő részeg volt,
a gyerekek bunyóztak, mindenki lopkodott, meg ilyenek.
Most mit csináljak?
Ma már minden olyan szép. Az óvónők kedvesek,
és mindent dalba foglalnak.
Például így:
Mennyi az idő Mit mutat az óra?
Játszhatunk öt perc múlva
Ez nekem új.
Azt mondja: „Üljünk körbe!
Üljünk szép nagy körbe!
Vegyék ölbe a gyerekeket!”
Megkérdezem: „Törökülés jó lesz?”
„Hát, tudja…
mi nem mondunk olyat, hogy…
törökülés.
Úgy mondjuk: cikk-cakk lábacska.”
Micsoda?
Cikk-cakk mi van?
Nem is tudtam, hogy a törökök berágtak,
és megdumálták, hogy: „Ezek lenyúlták az ülésünket.
Állatok!
Ennek véget kell vetni.”
Erre nem lehet mit mondani.
Nem is tudod, hogy átléptél egy határt,
amíg azt nem mondják, hogy: „Bajban vagy.”
Egyes államokban, ha el akarod adni a házadat,
nem írhatod bele a leírásba, hogy álló zuhanyod van.
El tudjátok ezt hinni? Nem szabad!
Hogy miért?
Mert nem mindenki tud állni.
Szóval ha egy kerekesszékes pasasnak
épp bemutatják a kiszemelt házat…
és az ingatlanos azt találja mondani, hogy: „Itt az álló zuhany.”
A pasas kikérheti magának: „Mi a faszt mondtál?
Nem tudok állni!”
A feje tetejére állt a világ.
Egyesek szerint a világ szebb lett.
De nézzetek csak körbe! Fos lett. Fos.
Én a 70-es, 80-as években voltam gyerek, és gyakran gondolok vissza
azokra az időkre.
Egyszerűbb volt az élet. Például a szülinapi zsúrok.
Vizes lufikkal csatároztunk.
Emlékeztek a vizeslufi-csatákra?
Az én családom túl sóher volt, hogy normális lufit vegyen.
Csak apró lufikat kaptunk, és amikor vizet engedtünk bele, egyből kidurrant.
Emlékeztek még?
Töltöd a lufit, aztán…
Bakker! Jesszus!
A zsúr végére a konyhai csap tele volt gumikarikával.
Fejenként három lufi.
Amint kézbe vettem a lufit, alig vártam,
hogy megdobjam a srácot, akit utáltam.
Szalad az udvaron, én meg…
Fülön találtam, a lufi belement a hallójáratába,
és megsüketült.
Három hónapig semmit se hallott az egyik fülére.
Megy haza, kérdezik a szülei: „Milyen volt?”
„Semmit se hallok. Marha jó buli volt.”
És senkit se pereltek be.
A 70-es évek szülinapi zsúrjain természetes volt,
hogy elveszítheted egy ujjadat vagy a látásodat.
Vagy a hallásodat.
Gyerekkorom szülinapi zsúrjain az étellel játszottunk.
Az étel fontos része volt a szülinapi zsúroknak.
A hetedik szülinapomra anyám vett egy 60 centis cukkinit.
Azt mondja: „Most gagootzozni fogunk!”
Mi van?
Olyan nincs, hogy feltűzzük a szamár farkát?
Mi a franc az a…
A gagootzozás?
Sorba állította a gyerekeket, aztán fogta a cukkinit,
és betette
a srác két térde közé.
Ott állt a hétéves srác egy 60 centis
cukkinivel
a két térde között.
A játék lényege az,
hogy a gyerek balra fordul,
átadja a cukkinit a másik gyereknek, és az megfogja a térdével.
És a másik gyerek
továbbadja…
Akinél a cukkini leesik a földre, az kiesik a játékból.
Az utolsó, aki meg tudja tartja a cukkinit,
az haza is viheti. Az a nyeremény.
Én egyszer hazavittem egy cukkinit.
Kérdezik a szüleim: „Milyen volt?” „Nem tudom. Gagatzáztunk.
De receptet is kaptam hozzá. Fel kell szeletelni,
bepanírozni, aztán kisütni.
Finom rágcsálnivaló.”
„Mi van?
Ilyen zsúrt szerveznek a hétéveseknek?”
„Aha.”
Egy másik játékhoz anyám fogott egy harisnyát,
és az egyik szárát a srác derekára kötötte,
a másik szárába meg beletett egy szem krumplit,
így a gyereknek…
A gyereknek egy krumpli lógott
a micsodája alatt.
Egy másik gyereket is megharisnyázott,
kivitte a két srácot a járdára,
eléjük tett egy-egy citromot,
és az nyert, aki hamarabb eltalálta a citromot
a krumplijával.
Szombat délután volt.
És senki nem hívta ki a zsarukat. Ez egy teljesen átlagos
szülinapi zsúr volt.
Mintha csak tegnap lett volna.
De manapság?
Van két gyerekem. Öregszem. Nem szoktam panaszkodni, hogy:
„Jaj, de öreg vagyok!” Nem.
Csak öregszem, és észrevettem magamon
bizonyos változásokat.
Klausztrofóbiás lettem.
Két éve történt. Előtte nem volt klausztrofóbiám.
Épp repülőn ültem, pont az ablaknál,
és az út közepén azt éreztem, hogy:
„Le kell lépnem!” Gőzöm sincs, miért.
És előadásokra se tudok elmenni. Képtelen vagyok
egy ilyet végigülni. Nem tudom, hova üljek.
Nem bírom, ha korlátoznak.
Utoljára négy éve voltunk előadáson.
A nejemmel elmentünk a Hamiltonra, mert bárkivel is találkoztunk,
az a Hamiltonról áradozott.
„Ti láttátok már?
Atyaég, csodálatos előadás!
Mi már… Hányszor is láttuk?
Hányszor láttuk?
Háromszor. Már háromszor is láttuk.
Minden alkalommal annyira fel…
Megváltoztatott, mint… Megváltoztatott.”
Amikor ilyet hallok, tudom, hogy nem fog tetszeni.
Engem a gyerekeim változtatnak meg, nem pedig a Hamilton írója.
De elmentünk megnézni.
Leülünk a feleségemmel.
Aztán leül mellém egy nő.
A tárcájában matat, és kikerget vele a világból.
Mondom: „Találd már meg! Muszáj lelépnem.
Szívem, húzzuk el a csíkot! Nem bírom ezt a tárcában matatós nőt.
Fogalmam sincs, mit keres, de az őrületbe kerget vele.”
Elkezdődött az előadás, és úgy a tizedik perc környékén
mondom a nejemnek, hogy: „Gőzöm sincs, hogy mi folyik itt.”
Nem értettem. Nem értettem a rappelést.
„Most mit mondott?”
A karaktereket se értettem. Nem tudtam, mit csinált Hamilton.
Elmentem az előadásra, mert tudni akartam, hogy mitől annyira nagyszerű ez a fickó.
És egy valamit tudnotok kell rólam és a feleségemről. Buták vagyunk.
Mint férj és feleség, egyformán buták vagyunk.
Kevés párkapcsolatban van ilyen.
Egy átlagos, egészséges párkapcsolatban
valamelyik fél mindig okosabb a másiknál.
Mindig az okosabbra támaszkodunk, hogy elmagyarázza a filmeket, a könyveket,
meg az életet.
De nálunk hiányzik ez a dinamika.
Kérdezem Lanát: „Te érted, mi történik?” „Nem. Hát te?”
„Nem.”
És csak ülünk ott. Egyik buta, másik buta.
Aztán jön a szünet, és…
Azt hittem, vége van. Felgyúlnak a fények, mondom: „Hál' istennek!
Menjünk, együnk osztrigát!”
Aztán megtudtam, hogy még van két és fél óra
ebből az izéből.
Én nem bírom a szüneteket. Tudjuk le egyben az egészet!
De nem akartam fél órát ott ücsörögni, szóval kimentünk.
Megláttunk egy ismerős párt. Tudtuk róluk, hogy roppant intelligensek.
Odamentünk hozzájuk beszélgetni.
Az elnökökről, a háborúkról meg a konfliktusokról papoltak.
Beszélgettetek már roppant intelligens emberekkel?
Mondom magamban: „Egy kurva szót nem tudok hozzászólni a témához.”
Csak bólogattam.
„Igen, persze, az 1700-as évek…
Az nagyon régen volt.
Aha, az 1700-as évek, az régen…
Régen volt.”
A fickó az előadás brosúráját nézegette, és a színészekről magyarázott.
Erre elszégyelltem magam, mert én a sajátomat feltekertem,
és Bon Jovi számokat doboltam vele a combomon.
Ránézek a feleségemre: „Te vissza akarsz menni?
Nekem gőzöm sincs, miről van szó, és most már úgyse fogom megérteni.”
Erre Lana: „Nem is tudom, szívem.
Én se értem, hogy mi történik.
És nem is tudtam, hogy Hamilton fekete volt.”
Mondom: „Húzzunk innen!
És ezt soha többé ne említsd senkinek se!
Hamiltont csak fekete színész játssza.
Na, lépjünk le! Rohadtul buták vagyunk.
Irány a kocsi, vedd le a cipőd, és lépjünk olajra!
Ostobák vagyunk.
Buták.”
Amikor a nejemmel hazaérünk valahonnan,
Lana mindig elcsodálkozik, hogy milyen gyorsan ágyba bújok.
Nem tudom, ti hogy vagytok vele,
de én ilyenkor csak fogat mosok, levetkőzöm, és kész.
Már fekszem is.
Az arcomat se mosom meg. Az előbb mostam meg, alig két órája.
Még üljek kádba egy másfél órás esti program után?
Aztán jön a feleségem a hálóba: „Te jó isten!
Máris ágyban vagy?” „Persze. Este van.
Mit hittél, mit csinálok még? Füvet nyírok? Gyerünk! Ágyba!”
Nem tudom, mit szöszmötöl a fürdőszobában.
De amilyen zajok kiszűrődnek onnan!
A vízcsobogás…
Mikor megjelenik, valami tüskés hengerrel nyúzza az arcát.
Mondom: „Te vérzel! Biztos, hogy ez jót tesz?
Anyám olyannal csinálja a tésztát!
Miért nyúzod vele a homlokodat?”
Aztán feltesz valami koreai maszkot.
Amint meglátom a maszkot, tudom, hogy: „Ennyit erről! Ma sem lesz szex!”
Egy hokikapussal szeretkezzek?
„Szívem, ha élvezed, akkor pislogj egyet!
Ott vagy még alatta?”
Az én éjjeli szekrényemen nincs semmi. Csak egy lámpa, és ennyi.
De nála van nyolc palack víz,
egy fogvédő, szemcsepp meg fájdalomcsillapító.
Mi a faszt csinál ez az ágy túloldalán?
És meddig?
Fekszünk az ágyban,
keresünk valami filmet. A nejem egy filmet se látott.
Életében egyetlen filmet se látott.
Pont A remény rabjaira megy. „Ezt látnod kell!
Nagyon jó film!”
Azt mondja: „Nem nézhetem meg.” „Miért nem?”
„Mert már elkezdődött.”
Mondom: „Alig öt perce. Majd elmondom, miről maradtál le.”
Erre Lana: „Nem tudok olyan filmet nézni, ami már elkezdődött.”
A nejem még az oroszlánt is látni akarja, hogy…
Páran ezt biztos nem értitek. „A remény rabjaiban van oroszlán?
Nem rémlik, hogy Morgan Freeman egy oroszlánnal mászkált volna a böriben.”
A mi kapcsolatunkban
az a probléma, hogy túl sokat aggódom.
Lana semmi miatt nem aggódik.
Én attól félek, hogy betörnek hozzánk.
Ez a legnagyobb parám.
Gyerekkoromban háromszor is betörtek hozzánk.
Felnőtt létemre attól félek, hogy éjszaka felriadok, és ott áll egy fazon
a hálószobámban.
Nekem nincs fegyverem. Semmi bajom a fegyverekkel,
csak ugye már 49 éves vagyok, és nem akarok új képességekre szert tenni
az én koromban.
A fegyvertulajdonosok jól ismerik a fegyvereiket.
Lőtéren gyakorolnak, és kulcsra zárt szekrényben tartják a cuccot.
Amúgy ha egy fegyvertulajdonos meghallja, ahogy valaki épp betör hozzá,
szerintem az konkrétan örül.
Meghallja, hogy matatnak az ajtón,
és egyből: „Ez az!”
Mondja a nejének: „Maradj csak, szívem!
Tudom, hogy holnap nagy napod lesz. Majd én elintézem a fickót.”
A múlt hónapban megszólalt nálunk a riasztó.
Baromi hangos volt, és a legmélyebb álomból is felkeltem rá.
De a nejem? Az nem kelt fel rá.
Ma este például 2-kor fogok lefeküdni.
Aztán felkelek, gondolván, hogy reggel van,
de az óra csak 2.09-et mutat.
Kilenc perces részletekben alszom át az éjszakát.
Lana olyan testhelyzetben ébred, ahogyan elaludt.
Az ő oldalán az ágy meseszép,
a takaró ráncmentes, a párnák a helyükön vannak,
a fürtjei a takarón fodrozódnak.
Nálam olyan az ágy, mintha cápával harcoltam volna.
A takaró szanaszéjjel, eltűntek a párnahuzatok,
és csurom víz vagyok. Miért?
Tiszta víz a nyakam.
Csavarni lehet a vizet a gatyámból.
Mi a franc történhetett velem az éjszaka,
ami miatt reggelre meg kellett fordítanom a matracot?
Miért vagyok csurom vizes?
Miért vagyok elázva?
Szóval a múlt hónapban
megszólalt a riasztó, és a nejem nem kelt fel rá.
Én azonnal felriadtam, de nem vagyok az a fajta, aki megy és intézi a dolgokat.
Oké?
Szóltam Lanának: „Ébredj!”
Kérdezi a nejem: „Mi az?” Mondom: „Szól a riasztó!”
Erre Lana: „Akkor nézz utána!”
Mondom: „Lövessem le magam, amíg te meglógsz a két gyerekkel,
és új családot alapítasz egy másik hapsival?
A lófaszt! Pattanj fel a hátamra! Együtt megyünk!”
Még hogy nézzek utána?
„Mit képzelsz, kihez mentél hozzá? Rambóhoz? Együtt megyünk!”
Nézzek utána?
Azt kívánom, bárcsak egy kicsit határozottabb lennék ilyen tekintetben!
De igyekszem így nevelni a fiamat. Tudjátok, hogy kicsit férfiasabb legyen.
Beírattuk fociedzésre. Visszük focizni.
Az minden, csak nem foci. Nem tudom, minek nevezzem.
Ide-oda szaladgál nyolc hároméves kölyök.
A labda meg se moccan.
Elvittem a fiamat
egy Los Angeles-i parkba. Hatalmas ez a park.
Van ott kosárpálya, játszótér,
heroin. Tök jó!
Ideális hely
a gyerekneveléshez.
És én az a fajta fickó vagyok, aki csak a fiát viszi edzésre. Se táska,
se rágcsa,
se víz, se váltóruha, semmi.
Csak én és a fiam.
A többi szülő hoz pokrócot, leterítik a földre,
hoznak napernyőt,
még gyümölcskosarat is.
De ez nem a Coachella, ez egy 45 perces edzés!
És egy csomó kutyát elengednek, hogy póráz nélkül futkorásszanak.
Tudom, hogy most sokan megutáltok majd, de én nem vagyok valami nagy kutyabarát.
Oké? Sajnálom. Tudom, hogy van közöttetek egy csomó gazdi meg kutyaimádó,
és tudom, hogy most pánikrohamot kaptatok attól,
hogy valaki képes ilyet kiejteni a száján,
de hatéves koromban durván megtépázott egy németjuhász.
Szóval ha közelít felém egy kutya, én nem…
Nem vagyok rákattanva, oké?
Fenyegetve érzem magam. Hátralépek, és felmérem a helyzetet.
Szóval épp nézem az edzést, mikor a távolban
megpillantok egy kutyát, amint meglehetősen gyorsan szalad.
Még a fajtáját se tudom megállapítani.
Végigsuhan, és majdnem letépi a fiam fejét.
Az edzés kellős közepén.
Meg is kérdeztem az egyik szülőtől: „Ez egy gepárd volt?
Mi a tököm száguldott keresztül a parkon?”
Kiderült, hogy egy angol agár volt.
Oké, figyeljetek! Már bocs,
de egy angol agarat nem lehet birtokolni.
Vágjátok?
Ennek az izének a csúcssebessége
óránként 77 kilométer. Értitek?
Ráadásul ez egy tipikus agár. Ha meglát valamit,
azt megszerzi. Addig nem áll le, amíg meg nem szerzi.
Láttatok már ilyet futni? Ijesztő!
Hátracsapja a fülét, és…
Annyira gyors, hogy az már illegális! Túrja maga alatt a földet!
Azt hiszem, az előbb kiszakadt a gatyám.
Nem tudom, mi a helyzet a seggem tájékán, de valami történt.
Érzem a huzatot. Nem merem megnézni.
Tudjátok,
ki akartam pattintani magam a mai estére,
erre a Netflix különkiadásra, hogy beleférjek a szmokingba.
Nem is tudom, szerintem nem sikerült. Szorít a ruha.
Szorít.
Ahogy körbenézek a kaszinóban, pár emberen még mindig látok maszkot.
Ha fel akarod venni, hajrá! Nem érdekel. Jobb dolgom is van,
mint hogy a maszkoddal foglalkozzak.
Nem pampogok, hogy… Nem. Van annál jobb dolgom is.
Ha fel akarod venni, akkor vedd!
Páran nagyon ráizgultak a maszk-témára. Tudjátok, kikről beszélek?
„Hoztam maszkot.”
Nyakláncot is csinálnak belőle. „Megkötöttem hátul,
ha esetleg le kéne vennem. Nézd, itt fityeg!
Kettőt hoztam, ha esetleg valakinél nem lenne.
Hoztam egyet tartalékba.”
Így tolod a témát? Legyen!
Aztán ott a másik oldal: „Faszomat a maszkba! Fel nem veszem!
Nem veszem fel a maszkot!
Senki ne mondja meg, hogy mit csináljak!” Jól van.
Oké. Azt a csapatot akarod erősíteni?
Tégy úgy! Nem érdekel. Teszek rá.
Nem érdekel. Én magammal törődöm.
És én bizony ráfaragtam.
De durván.
Én nem kételkedem a vírusban,
és bárhol is tartunk ebben a pandémiában, soha nem fogok a vírussal poénkodni.
Nem vagyok az a fajta.
Nem úgy, mint azok, akik:
„Kamu az egész!” Fél perc múlva meg…
Nem.
Nem fogom azt mondani a halálos ágyamon, hogy: „Hozzátok a vakcinát!” Nem.
Én beoltattam magam. De őszintén szólva nem azért, hogy óvjam az életem.
Tényleg nem.
És nem is azért, hogy titeket megóvjalak.
Azért oltattam be magam, amiért a többi olasz.
Amikor az olasz közösség megtudta, hogy a COVID miatt
elveszíthetjük az ízérzékelésünket…
még a szar is keresztbe állt bennünk. Konkrétan rohantam az oltásra.
Kaptam egy Modernát meg egy Pfizert. Mondom: „Nyomjátok belém!
Nem érdekel, ha beledöglök az oltásba,
legalább húsgolyó ízével a számban halok meg.
Nem vagyok hajlandó 15 hónapig ízek nélkül élni. Inkább a halál!”
Egy szupermarketben oltottak be.
Azért egy kórháznak jobban örültem volna!
Csak jobb egy képzett szakemberekkel teli kórház,
mint egy magazinokkal, tamponnal és rágógumival teli bolt.
A szupermarket nem annyira higiénikus. Szerintem.
Feszült voltam. Épp sorban állok,
amikor hirtelen bemondják, hogy: „Segítséget kérünk az oltóponton.
Segítséget kérünk az oltóponton.”
Erre egy energiaitalokat pakoló srác rohan a gyógyszerrészlegre.
Egyre feszültebben figyelem az eseményeket.
Volt egy kérdés, ami rengeteg embert zavarba hozott.
A kérdés a következő: „Melyik karjába kéri az oltást?”
Én következtem, és a srác elkezdett faggatni:
„Van allergiája?”
Mondom: „Nem fogom egy szupermarket közepén elmesélni
a komplett kórtörténetemet.
Lődd be az anyagot, és majd meglátjuk!”
Beadja az anyagot, mire én elkezdek vérezni.
Kérdezem tőle: „Ez normális?”
Erre a srác: „Atyaég!”
„Ne már, haver!
Kamuzz be valamit! Mondd, hogy az oltottak 2%-a vérzik!
Kezdek parázni.”
Azt mondja: „Még soha senkit nem láttam így vérezni.
Kér egy energiaitalt? Van narancsos, szőlős, mentás.
Mentás jó lesz?
Milyet kér?”
Nem tudom, ki találja ki a szabályokat, de ilyenkor várni kell.
A szuri után várni kell 15 percet,
én meg mint egy hülye: „Oké, 15 perc, itt megvárom.
Te mióta vársz?”
„Nyolc perce. Várom, hogy kimúljak,
de eddig még semmi.
Szerintem túlélem. Eddig egész jól megy.
A szomszéd srácnak kiütéses a combja.
Lehet, hogy már így jött.
De szerintem én túlélem.”
Tizenöt perc. És ha történik valami?
Mi a faszt csinál egy szupermarket?
Hívják a pénztárost?
„Habzik a szája!” „Te jó isten!
Ha visszáru lenne, akkor megoldanám, de ezt? Bakker!
Én nem erre szerződtem. Ez rosszul fest, haver.”
Tizenöt perc.
Mi van, ha 17 perc után megyek a kocsihoz, és…
Tizenöt perc után már túléled! Életben maradsz!
Igyekszem csökkenteni a stresszt az életemben, mert könnyen
felmegy a pumpa.
A múlt héten beugrottam egy kávézóba.
Ritkán járok azon a környéken,
de nagyon kellett a kávé.
Általában ugye mindenkinek megvannak a bejáratott kávézói.
Hát, ezúttal esélyem se volt. Tök idegen városban voltam,
és betévedtem egy hipszter kávézóba. Ittatok már hipszter kávét?
Megyek be, és mindenki laptopján ott virít egy matrica.
Ha 42 éves felnőtt férfi létedre
a MacBook Pródon
egy Chewbaccás matrica virít, akkor nem ártana átgondolnod,
hogy jó irányba tart-e az életed.
Állok a sorban, és a srác, aki a kávét csinálja,
haspólóban dolgozik.
Kész, egyből felment a pumpa!
Mert tiszta szőr az egész… Ne már, haver!
Reggel 8-kor nem akarom látni, ahogy a szőrödet
beszippantja a köldököd!
A srácnak nem is…
Az nem köldök volt, hanem hasbarlang!
Tudjátok, mi minden él a hasbarlangban?
Ha hazaértetek, fogjatok egy lombfúvót,
fújjatok bele a hasbarlangotokba, és figyeljetek, mi minden pereg ki belőle!
Ha vendéglátós létedre hasbarlangot villantasz,
akkor már a zacsit is nyugodtan meglóbálhatod!
Tök ugyanaz. Zacsi, hasbarlang, szőr… Csak tartsd távol a hasbarlangodat
a süteményektől!
Jön egy vendég, kér egy croissant-t,
és a srác hasbarlangja a sütiket súrolja. Ez senkit nem zavar? Vegyél fel kötényt!
És ez a mai munkaerő? Siralmas.
Még hogy munkaerő?
Ez az a fajta, akinél ha rendelsz valamit, előre tudod,
hogy nem azt fogod kapni, amit kértél.
Rendelek egy kávét, és mondja a srác, hogy ott várjak.
Ez nagyon gáz. Ott állsz egy kávézóban, és másokkal együtt kell várnod
a kávédat.
Tiszta ciki. Ott egy embercsorda, erre jössz te, és…
„Helló!
Ti mire vártok? Kávéra?
Te mit kaptál?”
„Kapucsínót. Te?”
„Nem tudom. Attól függ, milyen kedve lesz a srácnak.”
Forró kávét kértem, és jeges kávét kaptam. Mondom: „Jól van.
Úgy tűnik, ezt már hidegen iszom.”
Nem vagyok az a fajta, aki szól, hogy: „Elnézést!
Forró kávét kértem!
De jeges kávét kaptam!”
Most mondjam meg neki? Azzal egész napját tönkrevágnám!
Képtelen lenne feldolgozni.
Mindegy, mit kérsz tőle, ő csinál neked egy…
„Kapucsínót? Máris…
Máris csinálom a kapucsínót. Mit is kért?
Forró kávét kért.”
Elfogadtam a jeges kávét. Szívószál nélkül!
Szívószálat nem adnak.
Azt külön kell kérni, de azt is krétából és farostlemezből csinálják.
Nem értem, mi a baj a szívószálakkal.
Biztos elpusztult egy teknős, vagy valami.
Agyvérzést kapok, mire sikerül ezzel a gipszkartonszívószállal
bármilyen folyadékot felszívnom. Inkább adjátok vissza a szívószálat!
Úgyis lebomlik.
Már használat közben!
„Ez marha jó! Egy teknős ezért a szarért pusztult el?”
Nemrég FaceTime-oztam az apámmal. Apám 76 éves.
És lassan már szétesik.
Akinek vannak ilyen korú szülei, az tudja,
hogy mindenük fáj.
Amikor csak beszéltek velük, ők mindig beszámolnak, hogy mi a helyzet
a testükkel. Ugye?
Múlt héten FaceTime-oztam apámmal. „Hogy vagy?”
„Hogy hogy vagyok? Semmit nem látok a bal szememre!
Hát így vagyok!”
És minden hívásnál más baja van. Vándorol a fájdalom.
Legközelebb hívom: „Hogy van a szemed?”
„Semmi baja. De ezt nézd! Nem bírom mozgatni a kezemet.
Karom lett belőle. Nem bírom mozgatni.”
Tudjátok, milyen az, ha a szüleitek a szemetek láttára öregszenek?
Tegnap hívott apám FaceTime-on.
Azt mondja: „Most én hívtalak, vagy te hívtál?” Mi van?
Nemrég elmondta, mi lesz, ha majd meghal.
Az olaszok gyakran beszélnek a halálról, teljesen nyíltan kezelik a témát.
Főleg az idős olaszok.
Mindent kifizetnek, amíg még élnek,
hogy ne a gyerekeiknek kelljen.
Azt mondja apám: „Ha meghalok, sírj! Ennyi.
Ha meghalok, hívd fel Mariót,
a temetkezési vállalkozót!
Mindent előre kifizettem.”
Az olaszoknál nem szokás a Facebookon pénzgyűjtést szervezni a papa koporsójára.
Oké?
Minden el van intézve.
Megmondta, hogy nem akar a föld alá kerülni. Már van rekesze.
Egy mauzóleumban.
Azt mondja: „Gyere, ezt látnod kell!
Meg akarom mutatni, mit vettem a mauzóleumban.”
Egy falat?
„Gyere, megnézzük!”
Odaérünk,
azt mondja: „Én leszek a harmadik odafent.
Anyád lesz az első.
Én nem akarok hátul lenni. Anyád az első.
Amúgy is a fal mellé akarok kerülni.”
„Akkor már nem mindegy? Halott leszel.”
„Csak tegyetek a fal mellé! Ha később ki kéne venni onnan!”
Mondom: „Jól van, de miért nem egy lentebbit vettél?
Akkor tehetnék neked ide virágokat.”
Erre apám: „Hülye vagy? Az 20 rugóval többe kerül.
Tegyetek fentre! Aztán fogd a 20 rugót,
és felezd el a nővéreddel!”
„De így meg kitörik a nyakam, ha…
Dobáljam fel neked a cuccokat?”
„Szeretlek!”
Ráadásul apám nagy felhajtást akar. Virrasztást meg mindent.
De nem akar… Az emberek ilyenkor manapság már az életet ünneplik, ugye?
Apám nem. „Ne ünnepeljetek! Azt akarom, hogy ha meghalok, senki ne legyen boldog!”
Nemrég elmentem vele vacsorázni.
Esszük a vacsorát,
mondom neki: „Ki kell mennem a mosdóba.”
Azt mondja: „Nekem is. Menjünk!”
Mondom: „Előbb menj te!
Én majd megyek, ha visszajöttél.”
Erre apám: „Hogy egyedül legyél, meg én is egyedül legyek?
Együtt megyünk!”
Oké, hát…
Apámmal együtt mentünk a vécére.
Ő befoglalt egy fülkét, én meg egy piszoárt.
Nos, tudjátok, apámnak prosztatamegnagyobbodása van.
Vagyis ha pisilni megy, egy kicsit szakadozik a jel.
Darabosan jön a cucc.
Vágjátok?
Szóval ott van a fülkében, végzi a dolgát, és közben elkezd káromkodni.
Valahogy így…
„Gyerünk, baszki!
Te kurva!
Gyere ki, te rohadék!”
És közben betoppan egy fickó.
Odaáll a mellettem lévő piszoárhoz.
Na, ez a faszi hangos. Találkoztatok már hangosan hugyozóval?
Bármit is csinál, az…
Mi történt a felső légutaival,
hogy így állít be egy nyilvános mosdóba?
Aztán nekitámaszkodik a falnak. Láttatok már olyat, aki a falat támasztja?
„Mi történt, mikor utoljára itt pisiltél?
Beleestél?
Félsz, hogy megint beleesel, vagy mi?”
Aztán elkezd pötyögni a telóján.
Az egyik keze itt fent, a másikkal meg itt pötyög.
Figyu, soha ne engedd el a szerszámot!
Nehogy elengedd, mert még összepocsolod a falat!
Folyamatosan tartsd a kapcsolatot a szerszámoddal, oké?
Mindeközben apám még mindig…
„Gyerünk már, éhes vagyok! Te rohadt szar!”
És a faszi
elkezd hugyozni. Gőzöm sincs, mi jön belőle.
De olyan, mint a méz. Sűrű. Találkoztatok már ilyennel?
Telibe hugyozza a szűrőt, és állati hangos.
Mondom magamban: „Hagyd már azt a szegény szűrőt!”
Mintha mézet hugyozna, konkrétan…
Én csendesen intézem a dolgom.
A szűrőtől balra célzok, így a cucc simán lefolyik a szifonba,
és szép csendben csordogál le a csatornába.
Úgy hugyozok, mint egy Tesla.
Imádlak titeket! Isten áldjon, Las Vegas!
Köszönöm, hogy itt voltatok!
A feliratot fordította: Vécsey Ádám