Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Vegas, dragulj pustinje.
Ljudi dolaze u svim oblicima i veličinama.
Iako su danas hoteli viši i blještaviji,
klijentela je, priznajmo, izgubila dio sjaja.
Moj je najdraži Vegas iz minulih vremena, kad je gotovina carevala.
Kad su svi pušili, pili martini i odijevali se da zadive.
I kad je vladao Rat Pack.
To je Vegas o kojem sanjam.
To je Vegas koji želim oživiti.
Dame i gospodo,
Sebastian Maniscalco.
SEBASTIAN MANISCALCO JE L' DO MENE?
Opa! Da čujem pljesak za Las Vegas u Nevadi.
Htio sam se vratiti u doba
kad su se ljudi dotjerivali
u Las Vegasu.
Stoga moram zahvaliti ljudima koji su odvojili vrijeme
da odjenu odijelo ili haljinu.
Da. Lijepo.
Cijenim to.
No čini se da mnogi to nisu učinili.
To je lijepo. Lijepo je vidjeti parove u izlasku.
Moja žena i ja ne izlazimo vikendom jer radim.
Izlazimo utorkom.
To je naš spoj.
Svi kažu da moraš ići na spojeve kad imaš djecu.
Ono: „Trebate spoj!
Da se ti i tvoja žena povežete.”
Sad izlazimo i svađamo se bez djece.
Lijepo je.
Puno smo uspješniji u tome bez djece. Dobro je to.
Jako volim svoju ženu Lanu, ali nikamo joj se ne žuri, nema…
Kad parkiramo auto, vrata se nikad ne otvore u isto…
vrijeme.
Uvijek izađem iz auta, zatvorim vrata,
pogledam, a ona je i dalje je u vozilu.
I čekam. „Sigurno je primijetila da sam izašao
iz auta, skužila je.”
Ništa.
Moram otići na njezinu stranu i pokucati:
„Koji kurac izvodiš?!”
Uvijek nešto traži.
Na središnjoj konzoli raširi svu šminku i kozmetiku. Koji…
Gleda otraga.
„Što tražiš…” Nismo ni bili ondje!
Što je otraga?
Izula je cipele.
Deset minuta vožnje, a izgubila je cipele.
Nosi štikle, bole je. Shvaćam. Razumijem.
Ali ja bih pogledao GPS i rekao:
„Udaljeni smo tri minute, možda bih…
trebao početi sastavljati stopala.”
A kad izađe iz auta, ne može ni hodati u tim štiklama.
Izgleda kao spot „Thriller” na parkiralištu.
„Zar ne izgledam seksi, dušo?
Nisam li seksi?”
A ja: „Da, sav sam se ukrutio.
Samo uđi u restoran, ljudi te gledaju.
Ne izgledaš dobro.
Ne izgledaš dobro, draga.”
Uđemo u restoran.
Uvijek rezervirajte, mislim da morate.
Možete se ponositi kad rezervirate.
Čim uđete, vidite ljude kako se motaju u predvorju.
Dotakneš suprugu: „Vjerojatno nemaju rezervaciju.”
A kad kažete ime, oblije vas hladan znoj.
U jednom se trenutku zapitate: „Jesu li nas zapisali?
Maniscalco za dvoje.” Gledate li s njima?
„Da, evo nas! Hvala Bogu!”
Dok idemo do stola, moja supruga misli da je to
najbolji trenutak za razgovor, dok se guramo kroz gužvu u restoranu.
Moja se žena okrene prema meni: „Moja majka dolazi u svibnju.
Ako želiš, reći ćemo tvojoj majci da dođe u srpnju.”
A ja: „Tip je nestao. Ne znam gdje je naš stol.
Imat ćemo vremena za raspravu o tome za stolom.
Nađimo voditelja restorana.”
Sjednemo.
Moja žena ne zna ispravno iskoristiti vrijeme za jelovnik.
Razgledava restoran: „Bože, jesi li vidio…
stropne ukrase.”
A ja: „Počni čitati, posveti se jelovniku.
Ispitivat će nas.
Moramo imati spremne odgovore.
Odaberi bjelančevine, prestani gledati stropne ukrase.”
Moja žena ne zna kako restoran funkcionira.
Cijeli život radim u restoranima.
Znam stražnji dio, prednji dio.
Moja žena ništa ne zna. Zaustavlja skupljače posuđa.
Molim? Ne zoveš njih, dobro?
Ima dva posla, počisti stol i postavi sve.
Ne zna ništa o rezervacijama ni o specijalitetima,
a katkad ne zna ni engleski.
Općenito govoreći, skupljač posuđa
strani je muškarac u dobi od 18 do 35 godina.
Dobro?
Općenito govoreći.
Moja žena ne poznaje strance.
Nije odrastala sa strancima. Ja jesam.
Moj je otac stranac.
Bake i djedovi. Tete, stričevi…
Imam mnogo stranaca u obitelji, dobro?
Znam kako se ponašaju.
Da je moj otac večeras ovdje, a da ga ne poznajem,
pokazao bih ga i rekao: „Taj tip nije rođen ovdje.”
Prema tome kako se moj otac kreće.
To nisu pokreti američkog porijekla.
Moja ga žena pozove i znao sam da će biti problema.
Ona će: „Oprostite.” A ja: „Dušo, što radiš?”
Priđe stolu.
Ne prilagođava govor ni izbor riječi. Isto je.
Razgovara s njim isto kao i sa mnom.
„Pardon na smetnji, ali ne možemo naći konobara…”
A ja: „Draga, već smo ga izgubili.
Ne razumije on 'pardon'. Zašto izgovaraš
složene rečenice?
Moraš ubaciti ključne riječi. Sol, salveta, led…
Riječi koje zna, draga. Tek je stigao.
Ne razumije te.”
Tražila je votku Tito i gaziranu.
Rekao sam: „Dušo, jedini Tito kojeg poznaje pere posuđe
u stražnjem dijelu restorana.”
Otići će otraga i: „Tito, trebaju te!”
A on će: „Hej, zovem se Tito,
gazirano, trebate gazirano u soku?”
Prilazi konobar. Šokirana je, ne?
Sjedi s jelovnikom već 25 minuta.
Konobar pita: „Izvolite?” „Ajme…
Bože dragi!”
Pa će ona: „Ti prvi.” Jeste li to doživjeli? „Ti prvi, dušo.”
„Ja ću filet s miješanim povrćem.
A sad ti!”
Što si mislila, koliko ću dugo razgovarati s njim?
Misliš da ću ga voditi po restoranu, držati ga za ruku
i pitati ga o čemu sanja, čemu se nada?
„Ti prvi…”
Nije to skok padobranom!
„Reci čovjeku…”
Ali moja supruga i ja u novom smo poglavlju života.
Imam dvoje djece, pet i tri godine.
Pet i tri godine, a ja imam 49 godina.
Razlika od 46 godina
između mog sina i mene. Dobro?
Volim se igrati s njim, nemojte me pogrešno shvatiti,
ali često se igramo ležeći.
Često se igramo: „Pokopajmo taticu večeras.
Bole ga koljena, nešto nije u redu s ramenom.”
Mnogo ležeće igre.
Moja petogodišnja kći ide u vrtić.
Jedno dijete u njezinoj skupini smatra se lavom.
Dolazi u školu s repom, ušima i krznom
oko zapešća.
Zove se Riko. Slušajte…
Ne izmišljam ovo, samo prenosim vijesti, narode.
Dvadeset i troje djece i jedan lav u grupi.
Živim u Los Angelesu pa moram paziti s kim razgovaram.
Neki tata i ja čekamo djecu da izađu iz vrtića,
a ja ga dotaknem i: „Vidite li lava
s njima u grupi?”
A on će: „Nije li to divno?”
Samo sam se polako odmaknuo od tog tipa.
Neću razgovarati s njim do kraja polugodišta.
Ne krivim dijete. Krivim roditelje.
Zar ne?
Slušajte, klinac je vjerojatno ujutro sišao odjeven kao lav.
Šta ne?
Spustio se i: „Ja sam lav, mama. Ja sam lav, tata!”
A idiotski će roditelji: „Aha, on je sad lav.
Hajde, lave. Idemo u školu.”
Da moje dijete siđe odjeveno kao panda,
rekao bih mu: „Jebote, vrati se gore i odjeni traperice.
Ne vodim pandu u školu.”
I to je to, gotovo. Takvu odjeću više ne vidimo.
„Tata je odbio.”
Neki ljudi ovdje
pitaju se: „Zašto ti je to važno?
Kako to utječe na tebe?”
To utječe na moju kćer. Dobro?
Ništa ne uči jer je taj lav
ometa.
Otraga u učionici
ruši knjige i stolove, ne?
Učiteljica mora prestati s radom.
Danas ne smijete ništa reći.
Jer ako nešto kažem, odjednom sam neosjetljiv
prema lavljim osjećajima.
Ne mogu prići učiteljici i reći: „Koji kurac ne štima s tim lavom?
Ako misli da je lav, unesite kavez i dajte mu sirovo meso.
Moje dijete ne zna abecedu…
jer je Riko otraga
i traži zebre. Što…”
Možete li vjerovati da uopće razgovaramo o tome?
I sina moram voditi u školu.
Samo to i radim. Razvažam djecu.
Nas nitko nije razvažao ni prevozio
bilo kamo.
Pogotovo u školu.
Ne znam kako ste vi odrastali, ali u mojoj kući
roditelji su nam rekli: „Prati pločnik
i kad vidiš ljude svoje visine, to je škola.
Slušaj da te pozovu, uđi u zgradu.
Možda nešto naučiš.”
Sad moram voditi sina u školu. Praktički ga moram predati učiteljici.
Idete u škole i razgovarate s roditeljima.
Ne želim ni s kim razgovarati ujutro.
Samo želiš odraditi svoje.
No ljudi vole razgovarati ujutro. Jeste kad razgovarali s ljudima?
Znate kako su ljudi dosadni?
Znate te razgovore? „Što ima?”
„Pa, prošli smo mjesec imali Covid.
Moj je muž imao temperaturu od 38,9 °C.”
Jebemu, slušajte…
Možete li vi to slušati? Ja ne mogu.
Želim čuti nešto sočno. Kad razgovaram s vama,
ako vas pitam što se događa, želim čuti… „Što ima?”
„Sinoć sam prevario ženu.”
„Molim?! Zbilja? Što se dogodilo?”
To želim čuti. Ne zanima me tvoja prehlada.
Kad vodim sina u učionicu, držim ga za ruku.
Želi da ga podignem. Ne podižem ga.
Kažem mu: „Dovezao sam te. Hodaj.”
Približavam se učionici, vidim Azijca, oca Azijca.
Čujete kako je utihnulo na „oca Azijca”? Vjerujete li?
Rekao sam da je otac Azijac i svi su odmah stisnuli dupe.
„Koja je poenta?
Čemu to?”
To se dogodilo u zemlji zadnjih šest-sedam godina.
Ne smiješ spominjati nečije porijeklo kad ga opisuješ.
Nije to uvreda.
Mi smo tako znali na koga mislimo u kvartu.
Sjedili biste u kvartu i pitali: „Koji tip?”
„Portorikanac.” „Aha, poznajem ga.”
A sad ljudi u ovoj prostoriji
misle: „Zašto je to važno?
Zašto to uopće spominješ?
Zašto je bitno?”
Važno je. Na kraju priče saznat ćete
zašto sam rekao „Azijac”. Dobro? Olabavite šupak, u redu je.
U redu je.
Drag tip. Priđe mi i kaže: „Bok,
ja sam glavni tata učionice.” A ja: „Što? Molim?
Što je to?”
„Vodim sve tate u društvu, okupljamo se jednom mjesečno.
U utorak idemo u Christopherovu kuću s ružnim džemperima.
Ako želite nositi najružniji džemper,
razgovarat ćemo o očinstvu, možda popiti dijetnu Colu.”
Rekao sam: „Čujte…”
Ljubazan sam. Ako mi se obratite, odgovorit ću vam.
Ali imam 49 godina i ne tražim nova prijateljstva
u ovoj dobi. Dobro?
Želim se riješiti nekih ljudi u životu.
U tijeku su masovni otkazi u obitelji Maniscalco.
Ne prihvaćam
nove kandidate.
Pa kažem: „Hvala na pozivu, ali ne mogu.
Ali imajte me na umu za sljedeće okupljanje džempera, možda svratim.”
Gledamo po učionici, a on pokazuje svog sina. To je jedino azijsko dijete
u učionici.
On će: „To je moj sin.” A ja ću: „Znam.”
I opet, neki me ljudi gledaju
i misle: „Tako si zadrt.
Kako se usuđuješ to pretpostavljati?
Zar ne postoje druge mogućnosti?
Možda je azijski otac posvojio crno dijete,
a crni otac azijsko dijete.”
Slušajte, ako se kladim na to s kim azijsko dijete ide kući,
to je taj tip, zar ne?
Stavi 100 dolara na stol, želim vidjeti političku korektnost.
U mom kraju njih su dvoje došli istim autom.
Zar ne?
Ulazi moj klinac.
A moje dijete, kao da odgajam čimpanzu, posvuda je.
Samo uđe.
Skine košulju, strgne košulju. Predivno.
Moram vam reći da kao talijanski otac,
kad sam vidio kako moj sin trga košulju pred 13 prijatelja,
ponosio sam se time. Dobro?
Pripremam ga za školu. Odjenem ga,
obujem mu cipele i navučem čarape, malo kolonjske vode. Samo malo.
Samo mu ukrasim uho s malo kolonjske vode.
Želim da se navikne na vlastiti miris.
Osim toga, kad mu učiteljica bude pomagala, bit će: „Sad ćemo…
Koji to kurac nosiš?”
Moj sin ide po voštane bojice i bojanku,
priđe curama, zaobiđe dečke
i ravno na trebe.
Dijeli bojice.
„Uzmi zelenu. Želiš moju zelenu? Uzmi zelenu.”
Ja samo gledam i učiteljica mora doći
i posrati se po meni.
„A da sinu navučete košulju?”
A ja: „Zašto?
Zabavlja se, pogledajte ga!
U drugom je razredu lav.”
A ona: „Ne želimo da se druga djeca skidaju.
Možete li nešto poduzeti?” A ja ću: „Dobro, može.”
Rekao sam: „Dođi. Dolazi!
Odjeni košulju, dobro? Ljudi su ljubomorni.
Znam da si uzrujan, skinut ćemo je u trgovini na putu kući.”
I kažem mu:
„Čuj, dijeli igračke dok si ovdje.
Poštuj učitelje.
Kaži 'molim' i 'hvala'. Dobro? Razumiješ?
Vrati se unutra.” Malo po turu.
Vrati se u razred. Tako razgovaram sa sinom.
Nema dječjeg govora. Znam da neki očevi to rade
sa sinovima.
„Dijeli svoj kamionet, dobro?
Dijeli ga. Budi dobar.”
Ja se sinu obraćam kao da je u sindikatu 606
i radi u skladištu 15 sati na dan
na viličaru.
I krenem ja, a učiteljica će: „Oprostite, kamo idete?”
A ja: „Doći ću po njega u tri.”
A ona: „Mi potičemo roditelje da sudjeluju
u procesu učenja, pa ako želite ostati nekoliko sati…”
Sati?
Što ću? Ne radim ja to.
Ne predajem.
Zar ne? Ne znam što rade današnje škole.
U mojim je školama bilo nasilja, pijanih učitelja,
djeca su se tukla, ljudi su krali, ne znam.
Što ću ja?
Sad je sve lijepo. Dođu učitelji.
Sve je pjesma.
Dođe učiteljica i…
Pogledajmo na sat Što kaže ?
Pet minuta igre
Nemam pojma.
Učiteljica kaže: „Sjedit ćemo u krugu.
U velikom krugu.
Uzmite dijete. Veliki krug.”
„Želite da sjedimo kao Indijanci?”
„Da, pa…
ne kažemo više…
Indijanci.
Nego 'prekriženih nožica'.”
Molim?
Što prekriženih?
Nisam znao da su se Indijanci uzrujali
i imali sastanak i rekli: „Brišu nam tradiciju, ovo je sranje.
Ovo mora prestati.”
Nitko ne zna što smije reći.
Ne znate što je zabranjeno, ne?
Dok ne kažete to i netko kaže: „Zasrao si.”
U nekim državama, ako želite prodati vlastiti dom,
u opisu kuće ne možete navesti da imate hodnik.
Možete li vjerovati? Ne mogu reći da imam hodnik.
Zašto?
Jer ne hodaju svi.
Kažete mi da će tip u kolicima
razgledati kuću…
i onda će mu agent za nekretnine reći: „A ovo je hodnik.”
A ovaj će: „Koji si kurac rekao?!
Ja ne hodam.”
Svijet se okrenuo naglavce.
Kažu da je danas bolje.
Osvrnite se oko sebe, užasno je.
Odrastao sam u 70-ima i 80-ima. Tada sam bio dijete
i razmišljam o tim vremenima.
Bilo je jednostavnije. Primjerice, rođendanske zabave.
Borbe vodenim balonima.
Sjećate se borbi balonima?
Moja je obitelj preškrta da kupi balone koji će držati vodu.
Imali smo male balone koje smo morali puniti, pucali su…
Sjećate se?
Punjenja balona?
„Sranje! Bože!”
Osamnaest gumenih prstena oko kuhinjske slavine do kraja zabave.
A napunio si tri balona.
Ali kad si dobio balon, jedva si čekao
da pogodiš klinca kojeg ne podnosiš.
Pojurio bi preko dvorišta i…
Pravo u uho, balon mu je ušao u ušni kanal.
Bio je gluh, mali…
Klinac tri mjeseca nije ništa čuo.
Roditelji ga pitaju kako je bilo.
„Ne čujem ništa. Bila je to opaka zabava.”
Nitko nije dobio tužbu.
U sedamdesetima, ako ste išli na rođendan, znalo se
da možete izgubiti prst ili vid.
Sluh.
Mi smo se igrali na zabavama, hranom.
Sjećam se da je hrana bila važan dio rođendana.
Na sedmom rođendanu mama je donijela tikvicu od pola metra.
Rekla je: „Igrat ćemo Gagootz.”
Što?
Zar nemamo „Prikvači rep magarcu”?
Koji je vrag…
Gagootz?
Poredala je djecu, uzela tikvicu
i stavila ju je
dječaku među koljena.
Sedmogodišnji dječak s tikvicom
od pola metra
među koljenima.
Cilj igre bio je da…
morali ste se okrenuti ulijevo
i dodati ga klincu, a drugi ju je stisnuo.
I onda ju je on
dodao…
Ako bi tikvica pala na pod, ispali biste iz igre.
I zadnji s tikvicom
mogao ju je zadržati. To je bila nagrada.
„Donio sam tikvicu sa zabave.”
Roditelji pitaju: „Što je ovo?” „Ne znam, to je Gagatza.
Ali dali su nam recept, rekli su da je narežemo,
umočimo u jaja i mrvice i ispržimo.
Dobar zalogajčić.”
„Što?
Na rođendanu sedmogodišnjaka?”
„Da.”
Još jedna igra, mama bi donijela najlonke.
I zavezala bi nogavicu djetetu oko struka.
Zatim bi uzela krumpir i zabila ga u drugu nogavicu
i dijete bi…
Djetetu bi krumpir
visio s međunožja.
Učinila bi to s dvoje djece.
Dovela bi ih na pločnik.
Stavila bi limun ispred svakog djeteta
te bi se utrkivali u tome tko će prvi krumpirom
udariti limun.
I sve to u subotu popodne.
Nitko nije zvao policiju. To je bila obična…
rođendanska zabava.
Kao da je bilo jučer.
A sad?
Imam djecu, starim. Nisam od onih koji se žale:
„Joj, star sam.” Ne.
Samo starim i vidim određene promjene
na sebi.
Sad sam klaustrofobičan.
Otprije dvije godine. Nikad nisam bio klaustrofobičan.
Bio sam u avionu, sjedio do prozora
i usred leta, ja…
„Moram izaći!” Ne znam što se dogodilo.
Ne mogu ići na ovako nešto. Ne mogu ići
na ovako nešto. Ne znam gdje bih sjeo.
Ne mogu biti zatvoren.
Zadnji sam put to radio prije četiri godine.
Moja supruga i ja otišli smo gledati Hamiltona na Broadwayu,
svi su govorili o Hamiltonu.
Sretnete ljude:
„Jeste li ga gledali?
O, Bože! Nevjerojatan je.
Mi smo ga gledali… koliko puta?
Koliko smo ga puta gledali?
Triput, gledali smo ga triput.
I svaki je put to bio izvrstan…
Promijenilo me kao osob… To me promijenilo.”
Čim to čujem: „Neće mi se svidjeti.”
Djeca su me promijenila, a ne Lin-Manuel.
I odemo na to.
Moja supruga i ja sjednemo.
Neka žena sjedi do mene.
Kopa po torbici. To me ubija, ne?
Ona radi to, a ja: „Nađi to već jednom! Moram izaći odavde.
Dušo, moramo otići, ne mogu se nositi sa sranjem iz torbice.
Ne znam što traži, ali ubija me.”
Dakle, mjuzikl počinje. Nakon deset minuta Hamiltona
dotaknem suprugu i kažem: „Kurca ne kužim.”
Nisam razumio. Nisam razumio repanje.
Ono: „Što je rekao?”
Likovi. Ne znam ni što je Hamilton radio.
Otišao sam na predstavu kako bih saznao zašto je taj tip tako fantastičan.
I morate znati nešto o mojoj ženi i meni, glupi smo.
Dobro? Kao par, jednako smo glupi.
To se ne viđa u mnogo veza.
U normalnom zdravom odnosu
jedna je osoba uvijek pametnija od druge
i oslanjaš se na pametnu osobu da ti objašnjava filmove, knjige
i život.
Mi nemamo takvu dinamiku.
Dotaknem ženu: „Znaš što se događa?” „Ne, a ti?”
„Ništa.”
Samo sjedimo ondje, k'o panjevi.
U poluvremenu…
mislio sam da je gotovo. Svjetla se upale. „Bogu hvala!
Idemo jesti kamenice!”
Saznao sam da nam je ostalo još dva i pol sata.
Ne volim pauze, samo završite već jednom.
Ne želim ustajati na pola sata. Izlaziti.
Sreli smo još jedan par, vrlo inteligentan par.
Dobro? Razgovaramo s njima.
Oni nabrajaju američke predsjednike, ratove, događaje.
Jeste li kad razgovarali s jako inteligentnim ljudima?
U glavi: „Ne mogu kurca dodati ovom razgovoru.”
Samo kimam.
„Da, te 1700-te…
Bilo je to davno.
Ne, davno je to bilo. 1700-te. Davno.
Jako davno.”
Tip gleda program i govori mi o glumcima.
Bilo mi je neugodno, ja sam svoj zarolao
i njime bubnjao pjesmu Bon Jovija na nozi.
Pa sam se okrenuo prema ženi. „Želiš se vratiti?
Nemam pojma što se događa. Nema šanse da shvatim napola.”
Moja žena kaže: „Znam. Pogubljena sam.
Ni ja ne znam što se događa.
Nisam pojma imala da je Hamilton crnac.”
„Idemo odavde.
Nemoj to ponoviti drugom čovjeku. To je crni glumac koji glumi Hamiltona.
Idemo odavde. Glupi smo k'o kurci.
Ulazi u auto. Izuj cipele. Idemo odavde.
Izgubljeni smo.”
Glupi.
Kad god žena i ja izađemo, kad se vratimo kući,
šokira je koliko brzo ja uđem u krevet.
Ne znam što vi radite
nakon izlaska, ali ja odem kući, operem zube, skinem odjeću i bum.
Ravno u krevet.
Nema umivanja. Umio sam se prije dva sata.
Kupka u umivaoniku nakon sata i pol?
Moja žena uvijek uđe u spavaću: „Bože!
Već si u krevetu?” „Jesam. Noć je.
Što si mislila da ću raditi? Kositi travu? Upadaj!”
Ne znam što radi u kupaonici.
Zvukovi koji izlaze odande.
Voda…
Izađe i po licu prelazi nekakvim bodljikavim valjkom.
A ja: „Krvariš! Pomaže li ti to?
Moja je mama time pravila tjesteninu.
Zašto to koristiš na čelu…”
Onda stavi nekakvu korejsku masku.
Čim vidite masku: „Večeras ništa od seksa! Ode u vjetar!”
Vodit ću ljubav s hokejaškim golmanom?
„Samo trepni, dušo, da znam da uživaš u ovome.
Jesi li ispod toga?”
Na mom stoliću nema ništa. Imam svjetiljku i to je to.
A njezina strana, osam boca vode, dobro?
Štitnik za zube, kapi za oči, Paracetamol.
Koji kurac radiš na svojoj strani kreveta?
Koliko dugo?
I onda kreće.
Moramo naći što ćemo gledati. Moja žena ne gleda filmove.
Nije pogledala nijedan film u cijelom životu.
Kad je izašao Shawshank: „Moraš pogledati. Odličan film.”
Ona će: „Ne mogu ga gledati.” „Zašto ne?”
„Već je počeo.”
A ja: „Samo pet minuta. Prepričat ću ti.”
„Ne mogu gledati film koji je već počeo.”
Moja žena baš mora vidjeti lava…
Neki nisu ni skužili. „U Shawshanku ima nekakav lav?
Ne sjećam se da je lav hodao zatvorskim dvorištem s M. Freemanom.”
Problem
u našoj vezi jest taj što se ja brinem.
Nju nije briga ni za što.
Ja se bojim provale u kuću.
Toga se najviše bojim.
U djetinjstvu triput su nam opljačkali kuću.
A sad se bojim da ću se probuditi u četiri sata i vidjeti drugog tipa
u spavaćoj sobi.
Nemam pištolj, nemam ništa protiv oružja.
Ali opet, imam 49 godina i ne učim nove vještine
u ovoj dobi.
Mislim da vlasnici pištolja dobro razumiju oružje.
Idu na streljanu, imaju lokot i ključ te ga čuvaju u ormariću.
Osim toga, mislim da kad vlasnik oružja čuje nekoga tko provaljuje u kuću,
odmah se uzbudi.
Ne? Čuje mrdanje brave
i odmah: „To te ja pitam!”
Kaže ženi: „Samo ti lezi, dušo.
Znam da imaš naporan dan. Idem se pobrinuti za njega.”
Prošli se mjesec uključio alarm.
A glasan je, probudio me iz duboka sna.
A moja se žena ne budi.
Večeras vjerojatno idem spavati u dva
i ustat ću, misliti da je jutro.
Pogledat ću na sat, 2.09.
Spavam na rate od devet minuta tijekom noći.
A žena kako legne, tako se probudi.
Njezina strana ujutro, divota.
Sve je ugurano, jastuci jedan na drugome.
Kosa se spušta niz plahtu.
A ja kao da sam se potukao s morskim psom.
Sve je izvučeno, nedostaju mi jastučnice.
Mokar sam. Zašto sam mokar?
Vrat mi je natopljen.
Moram iscijediti donje rublje.
Koji mi se vrag dogodio tijekom noći
da ujutro moram okrenuti madrac?
Zašto sam mokar?
Zašto sam vlažan?
Alarm se aktivirao
prošli mjesec i moja žena nije ustala.
Ja sam se odmah probudio i nisam od onih koji to odu riješiti.
Dobro.
Ja ću: „Ustaj!”
„Što se događa?” A ja: „Alarm se uključio!”
A ona će: „Idi pogledati.”
„Idem pogledati, primiti dva metka u glavu dok ti bježiš otraga
s dvoje djece i osnivaš drugu obitelj s drugim tipom?
Jebeš to! Penji mi se na leđa! Idemo zajedno.”
„Idi pogledati”!
„Misliš da si se udala za Ramba? Idemo zajedno.”
„Idi pogledati”!
Volio bih da sam malo agresivniji.
Pokušavam naučiti svoje dijete da bude takvo, malo muževnije.
Upisali smo ga na nogomet.
Čak i nije nogomet. Ne znam što je.
Osam trogodišnjaka samo trčkara.
Lopta se ne miče.
Odvedem ga
u park u Los Angelesu. Veliki park.
Imaju košarkaška igrališta. Igralište za djecu.
Heroin. Lijepo je.
To je lijepo mjesto
za podizanje obitelji.
A ja sam takav da dovedem samo sina, ne nosim torbu
s grickalicama,
vodom, čistom odjećom, ništa.
Samo ja i on. Dobro?
Svi drugi roditelji imaju deke, postavljaju deke za piknik.
Stavljaju kišobrane. Imaju tanjure s voćem.
Nije to Coachella, nego 45-minutni trening.
I puno je pasa koji trče po tom parku, bez povoca.
Znam da će se neki namrštiti na ovo, ali ja baš i ne volim pse.
Dobro? Žao mi je. Znam da ovdje ima vlasnika kućnih ljubimaca, pasa.
Znam da vas hvata napad panike
čim netko to kaže,
ali kad sam imao šest godina, napao me njemački ovčar.
Kad mi vaš pas priđe, nisam…
nisam ja za to. Dobro?
To je prijetnja. Odmaknem se nekoliko koraka i procijenim situaciju.
Gledam trening i izdaleka
vidim psa kako trči tako velikom brzinom
da ne mogu ni razaznati pasminu.
Dakle, probija se kroz igrače, mom malom skoro otkine glavu,
projuri među njima.
Čak sam morao pitati obitelj: „Je li to bio gepard?
Koji je to vrag ovuda proletio?”
Pogledam i to je hrt.
Slušajte, oprostite,
ne možete vi obuzdati hrta.
Dobro?
Najveća brzina koju postiže
iznosi 77 km/h. Dobro?
Oni su goniči, što znači da čim nešto vide,
pojure prema tome i ne staju dok to ne uzmu.
Ne znam jeste li vidjeli kako trče, to je nešto prestrašno.
Uši strše unatrag i…
To ne bi smjelo na ulicu. Razbacuje busenje.
Mislim da su mi pukle hlače.
Ne znam što mi se događa na guzici, ali nešto se dogodilo.
Osjećam propuh. Ne želim ni pogledati.
Ne, htio sam…
Htio sam se dovesti u formu za ovo.
„Moram se pripremiti za Netflixov specijal. Da stanem u odijelo.”
Ne znam, nije upalilo. Kažem vam, ovo je usko.
Baš usko.
Gledam po kockarnici, neki ljudi još nose maske. Dobro.
Želite nositi te prokletinje? Briga me. Imam drugih problema
bez vas i vaših maski.
Ja nisam jedan od tih ljudi. Ne, imam važnijeg posla.
Ako želite nositi masku, nosite je.
Ljudi su strastveni u vezi s maskama.
„Imam masku.”
Naprave ogrlicu. „Napravit ću ogrlicu
za slučaj da je moram skinuti. Neka samo visi ovdje.
Imam još jednu ako netko nije ponio svoju.
Imam viška.”
U redu. Ako to želite, dobro.
A imate i drugu drugu polovicu: „Jebeš maske! Neću ih nositi!
Neću nosit' masku!
Nitko meni neće govorit' što da radim!” Dobro.
Dobro. Želiš biti u toj ekipi?
Budi. Nije me briga. Kako god.
Nije me briga. Ali znam sebe.
Nesretnik sam od rođenja.
Pehist.
Ne blatim taj virus.
Ne serem po virusu. Kakvo god stanje bilo, nikad ne ismijavam virus.
Nisam jedan od tih.
Vidite te tipove kako hodaju:
„Ovo je prevara!” I ubrzo zatim…
Ne!
Ne želim na samrti govoriti: „Cijepite se!” Ne!
Cijepio sam se i, iskreno, nisam se cijepio da se spasim.
Stvarno nisam.
A ni da spasim vas.
Cijepio sam se iz istog razloga kao i mnogo Talijana.
Čim su Talijani saznali da ako dobijete Covid,
izgubite osjetilo okusa…
To nas je isprepadalo, otrčao sam po cjepivo.
Primio sam dva, Modernu i Pfizer, samo me napunite.
Briga me ako umrem od cjepiva,
barem ću umrijeti s okusom ćufti u ustima.
Ne želim živjeti 15 mjeseci bez okusa. Bolje smrt.
Primio sam cjepivo u Walgreensu.
Nadao sam se medicinskoj ustanovi.
S iskusnim profesionalcima, a ne trgovini
koja prodaje časopis People, tampone i žvakaće gume.
To mi baš i ne zvuči zdravo.
Bio sam nervozan, u redu. Čekam u redu.
Preko razglasa čujem: „Pomoć s cjepivima.
Pomoć s cjepivima.”
Onda je tip koji je slagao Gatorade uletio u ljekarnu.
Sad sam nervozan, gledam onamo.
Postavljali su pitanje koje je zbunjivalo mnoge ljude.
A to je pitanje glasilo: „U koju ruku želite primiti cjepivo?”
Popnem se onamo, tip me ispituje.
„Jeste li alergični?”
Rekao sam: „Neću iznositi anamnezu
usred Walgreensa.
Samo mi dajte cjepivo i saznat ćemo.”
Pa me ubo time, počeo sam krvariti.
Pitam: „Je li to normalno?”
A on će: „Bože!”
„Daj, buraz.
Laži mi, izmisli nešto, reci mi da 2 % ljudi tako prođe,
da krvare, trta me.”
A on će: „Nikad nisam vidio da netko ovako krvari.
Želite li Gatorade ili nešto slično? Naranča, grožđe, ledeni.
Želite ledeni?
Koji okus?”
Onda vam kažu da pričekate, ne znam tko smišlja pravila.
Nakon cjepiva kažu da čekate 15 minuta,
a ja kao idiot: „Dobro, pričekat ću 15 minuta ovdje.
Koliko ste vi tu?”
„Osam minuta, čekam da umrem, ali zasad još ništa.
Mislim da ću preživjeti. Mislim da je dobro.
Tip do mene imao je osip na bedru.
Ne znam je li došao s time, ali mislim da ću ja biti dobro.”
Petnaest minuta. Ako se nešto dogodi,
koji će kurac učiniti Walgreens?
Hoće li pozvati blagajnika?
„Pjena mu ide na usta!” „O, Bože!”
„Da nešto vraćate, mogao bih vam pomoći, ali ovako…
Ovo je iznad mog platnog razreda. Ne izgleda dobro.”
Petnaest minuta.
Nitko nije otišao u svoj auto poslije 17 minuta i…
Nakon 15 minuta preživjet ćete. Uspjeli ste.
Ne znam. Pokušavam smanjiti stres u životu,
brzo se naljutim.
Otišao sam u kafić. To je bilo prošli tjedan.
Bio sam u četvrti u kojoj inače nisam,
ali htio sam kavu.
Obično svi imamo kafiće u koje idemo redovito.
Ali nisam mogao. Bio sam u drugom gradu.
Ušao sam u hipsterski kafić… Jeste li kad pili hipstersku kavu?
Uđem, svi su imali naljepnicu na laptopu.
Ako si 42-godišnjak
i imaš naljepnicu
Chewbacce na MacBook Prou, možda bi trebao razmisliti o tome
što ćeš do kraja života.
U redu sam. Gledam tipa koji pravi kavu
i nosi majičicu.
Odmah sam popizdio.
Toliko dlaka po… Ono! Daj, buraz!
Osam je ujutro, ne želim gledati dlake
koje ulaze u rupu na trbuhu.
Taj tip nije imao…
Nije imao pupak. Imao je rupu…
Znate li što živi u toj rupi?
Ako je imate, idite kući, uzmite usisavač,
usisajte i pogledajte čega sve ondje ima.
Ako radite s hranom i pićem s nepokrivenom rupom,
kao da vam lijevo mudo visi iz hlačica.
To je ista stvar. Jaje, rupa, dlake, samo maknite rupu
što dalje od peciva.
Naginje se da uzme kroasan
i trlja tu rupu o peciva! Zar nitko to ne vidi? Kecelja!
A radna snaga koju imamo danas, jad i bijeda.
Usluga?
Jeste li kad nešto naručili i pomislili:
„Neću to dobiti. Nema šanse.”
Naručio sam kavu od njega i onda mi je rekao da čekam ondje.
To je takav neugodnjak. Kad ste u kafiću, morate čekati kavu
s drugim ljudima.
To je neugodan ulaz u tu grupu jer uđete i…
„Bok!
Što čekate? Kavu?”
„Što ste naručili”
„Uzeo sam kapučino. Vi?”
„Ne znam, što god mi smućka.”
Naručio sam vruću kavu, a on mi je donio ledenu kavu. „Dobro.
Čini se da ću popiti hladnu.”
Nisam jedan od onih koji će napraviti strku. „Oprostite!
Naručio sam vruću kavu!
Dobio sam ledenu kavu!”
Što ćete učiniti? To će mu poremetiti cijeli dan.
Neće to moći obraditi u glavi.
Tražiš nešto sasvim drugo od njega. Htio je napraviti…
kapučino.
„Htio sam napraviti kapučino, a kaže…
kaže da želi vruću kavu.”
Uzeo sam ledenu kavu. Bez slamčice.
Ne daju vam slamčicu.
Morate je tražiti, a i onda je od krede i šperploče.
Ne znam što je sa slamčicama.
Navodno je kornjača uginula u oceanu.
I moram dobiti aneurizmu mozga dok pokušavam isisati
tekućinu kroz slamčicu od suhozida. Samo vratite slamčice. Može?
Raspadaju se.
U piću.
„Ne, dobro je. Jedna je kornjača umrla zbog ovoga?”
Razgovarao sam s tatom preko FaceTimea, ima 76 godina.
Raspada se.
Ako imate roditelje te dobi,
sve ih boli, zar ne?
Svaki put kad razgovarate s njima, reći će vam što se događa
s njihovim tijelom. Dobro?
I pozovem ga ja tako i pitam što ima.
„Što ima? Ne vidim ništa na lijevo oko.
To ima!”
Svaki put kad nazovem, nešto je drugo. Bol se seli.
Nazovem ga: „Kako je oko?”
„Više nije oko. Pogledaj ovo. Ne mogu pomaknuti šaku.
Sad imam kandžu. Ne mogu je pomaknuti.”
Jeste li vidjeli kako vam roditelji stare pred očima?
Nazvao me jučer na FaceTime.
Pitao me: „Jesam li ja nazvao tebe ili ti mene?” Što?
Nedavno mi je rekao kako će biti kad umre.
Talijani govore o smrti, bez ustezanja.
Osobito Talijani stare škole.
Sve plaćaju dok su još živi
tako da djeca ne moraju.
„Kad umrem, plači. Samo to.
Nazovi Marija u pogrebnom poduzeću kad umrem, samo to.
Sve je plaćeno unaprijed.”
Ne vidite Talijane kako na Facebooku prikupljaju donacije za nonov lijes.
Dobro?
Sve je već riješeno.
Rekao mi je da ne želi pod zemlju, uzeo je ladicu…
u mauzoleju.
Kaže: „Hajde , želim da je vidiš.
Dođi u mauzolej da vidiš što sam kupio.”
A to je običan zid.
„Hajde, idemo.”
I dođemo onamo,
a on će: „Ja sam gore. Treći odozgo.
Tvoja će majka prva.
Ne želim biti otraga. Ona će ući prva.
I onda želim biti uza zid.”
„Zašto je to bitno? Mrtav si.”
„Jer želim biti uza zid, za slučaj da me moraju iznijeti!”
A ja ću: "Dobro, ali zašto onda ne uzmeš nešto dolje?
Da ti mogu staviti cvijeće.”
„Jesi li lud? Traže dodatnih 20 tisuća.
Rekao sam da me stave do stropa. A ta lova ide tebi i sestri.”
Rekao sam: „Ali morat ću naginjati glavu,
bacati gluposti gore.”
„Volim te!”
Moj tata želi sve. Karmine. Od A do Ž.
On ne želi… Ljudi to sad rade, zar ne? Proslavu života, ne?
„Ne želim slavlje, ne želim da itko bude sretan kad umrem!”
Nedavno smo otišli na večeru.
Večeramo.
Rekao sam mu da moram na zahod.
Rekao je: „I ja. Idemo.”
A ja ću: „Ne. Hajde ti.
Ja ću kad se ti vratiš.”
Ono: „Bit ćeš sam ovdje? Bit ću sam?
Idemo zajedno.”
Dobro…
I tako moj otac i ja idemo zajedno u toalet.
On uđe u kabinu, a ja stanem za pisoar.
Moj otac ima povećanu prostatu, dobro?
Što znači da kad ide na zahod, nije to stalan mlaz.
Izlazi na rate.
Dobro?
I tako je on unutra i psuje dok obavlja to što mora.
Ono:
„Jebote, daj!
Kujo!
Hajde, seronjo!”
I dok se to odvija, ulazi drugi tip.
Stane pred pisoar do mene.
Tip je glasan. Jeste kad sreli te glasne pišače?
Sve što rade…
Što ti se događa s gornjim dišnim sustavom
da takav ulaziš u WC na javnome mjestu?
Onda se nasloni na zid. Jeste vidjeli tipa kako podiže ruku?
„Što ti se dogodilo prošli put?
Jesi upao unutra?
I sad se moraš držati za zid dok pišaš?” Molim?
Onda počne slati poruke.
Jednu ruku drži ovdje i počne slati poruke.
Slušaj, stalno moraš biti u kontaktu s ovim ovdje.
Ne možeš ga pustiti, poprskat ćeš cijeli zid.
Moraš ostati u kontaktu s tim. Dobro?
I dok to traje, moj stari još…
„Gladan sam, dovraga! Jebote pas!”
A ovaj tip…
krene pišati. Ne znam što izlazi iz njega.
Poput meda je. Gusto. Jeste vidjeli te medare?
Piša po tableti za pisoare i glasno je.
Mislim si: „Odvrati mlaz od tablete.”
Piša med, ono…
Ja pišam u tišini.
Okrenem se ulijevo, teče niz žlijeb
i u tišini iscuri u odvod.
Pišam poput Tesle.
Super ste. Bog vas blagoslovio, Las Vegas.
Hvala vam što ste došli.
Prijevod titlova: Željko Radić