Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Vegas, aavikon jalokivi.
Kaikenlaiset ihmiset tulevat tänne.
Vaikka tänä päivänä hotellit ovat korkeampia ja upeampia,
niiden asiakaskunta on menettänyt hohtonsa.
Suosikki-Vegasini on ajalta, kun raha pyöritti maailmaa.
Kun kaikki polttivat, joivat martineja ja pukeutuivat fiinisti.
Kun Rat Pack hallitsi listoja.
Tuosta Vegasista unelmoin.
Tuon Vegasin haluaisin herättää henkiin.
Hyvät naiset ja herrat,
Sebastian Maniscalco.
SEBASTIAN MANISCALCO IS IT ME?
Annetaan Las Vegasille aplodit.
Halusin tehdä aikahypyn aikaan,
kun ihmiset pukeutuivat…
Las Vegasissa.
Haluan kiittää ihmisiä, jotka näkivät vaivaa -
ja pukivat ylleen puvun tai mekon.
Kiva juttu.
Kiitos siitä.
Näin äkkiseltään näyttää, että monikaan ei vaivautunut.
Kivaa nähdä pariskuntia ulkona viikonloppuna.
Minä ja vaimoni emme käy ulkona viikonloppuisin työni vuoksi.
Käymme ulkona tiistaisin.
Se on treffi-iltamme.
Sanotaan, että kun on lapsia, täytyy pitää treffi-iltoja.
"Teidän täytyy käydä treffeillä!
Jotta tuntisitte kuuluvanne yhteen."
Joten nyt käymme riitelemässä ulkona ilman lapsia.
Se on kivaa.
Saamme paljon enemmän aikaan ilman lapsia. Hyvä juttu.
Rakastan vaimoani Lanaa, mutta hänellä ei ole kiire minnekään.
Automme ovet eivät koskaan aukea samaan…
aikaan.
Nousen autosta, suljen oven,
katson taakseni ja hän on yhä sisällä.
Odotan ja mietin, että hän huomaa minun lähteneen -
autosta. Kohta välähtää.
Mutta ei mitään.
Minun täytyy mennä hänen puolelleen, koputtaa ja kysyä:
"Mitä helvettiä sinä teet?"
Hän etsii aina jotain.
Kojelaudalla on täysi meikkikauppa.
Hän etsii takapenkiltä.
Mitä sinä sieltä… Emme istuneet siellä.
Mitä siellä on?
Hän on riisunut kenkänsä.
Hän hukkaa kenkänsä kymmenen minuutin ajomatkalla.
Hänellä on korkokengät. Ne sattuvat. Ymmärrän kyllä.
Itse katsoisin navigaattoria ja miettisin,
että saavumme kolmen minuutin kuluttua.
Ehkä voisin kerätä jalkani.
Kun hän nousee autosta, hän ei voi edes kävellä koroissansa.
On kuin katsoisi "Thrilleriä" parkkipaikalla.
Hän kysyy: "Enkö olekin seksikäs?"
"Enkö näytä seksikkäältä?" Vastaan: "Joo, olen jo ihan kovana.
Mennään sisälle. Ihmiset tuijottavat. Ei näytä hyvältä.
Ei näytä hyvältä, muru."
Ja pääsemme ravintolaan.
Tehkää aina varaus. Se pitää tehdä.
Kun tekee varauksen, voi olla ylpeä itsestään.
Ihmiset parveilevat aulassa.
Kosketat vaimosi olkapäätä ja sanot: "Heillä ei varmaan ole varausta."
Sitten sanotaan nimi, ja se vähän hermostuttaa.
Hetken aikaa joutuu epäröimään, onko varaus siellä.
Joudutteko koskaan etsimään nimeänne?
Tuossahan se on. Luojan kiitos!
Vaimoni tuntuu ajattelevan,
että paras hetki aloittaa keskustelu on pöytien välissä puikkelehtiessa.
"Äitini tulee toukokuussa.
Voisimme kutsua sinun äitisi heinäkuussa."
Vastaan hänelle: "Hukkasimme tarjoilijan ja pöydän.
Ehdimme puhua tästä pöydässä.
Etsitään hovimestari."
Istumme alas.
Vaimoni ei hyödynnä ruokalistahetkeään kunnolla.
Hän katselee ympärilleen ravintolassa. "Jestas sentään, näitkö tuon -
kattolistan."
Kehotan häntä keskittymään ruokalistaan.
Meitä kuulustellaan kohta.
Vastausten täytyy olla valmiina.
Valitse proteiini äläkä tuijota kattolistaa.
Vaimoni ei ole työskennellyt ravintolassa, joten hän ei ymmärrä niitä.
Olen työskennellyt ravintoloissa aina.
Tunnen ravintolat keittiöstä hovimestarin koppiin.
Vaimoni ei tiedä mitään. Hän heiluttaa blokkareille.
Mitä? Ei blokkareilta tilata. Okei?
Hänellä on kaksi hommaa. Hän siivoaa pöydät ja kattaa ne.
Ei hän osaa käyttää kassaa tai tiedä päivän annoksia.
Joskus hän ei osaa edes kieltä.
Yleensä ottaen -
blokkari on 18 - 35-vuotias ulkomaalainen mies.
Onko selvä?
Yleensä ottaen.
Vaimoni ei tunne ulkomaalaisia.
Hän ei varttunut heidän kanssaan kuten minä.
Isäni, ulkomaalainen.
Isovanhempani, ulkomaalaisia. Tädit, sedät…
Suvussani on paljon ulkomaalaisia.
Tiedän, miten he käyttäytyvät.
Jos isäni ei olisi täällä tänään enkä tuntisi häntä,
osoittaisin häntä ja sanoisin, että hän ei ole syntynyt täällä.
Ihan vain hänen liikkeidensä perusteella.
Nuo eivät ole amerikkalaisia liikkeitä.
Vaimoni heilutti blokkarille ja arvasin, että se tietää ongelmia.
Kysyin häneltä, mitä hän oikein touhuaa.
Blokkari saapuu.
Vaimoni ei muuta puhetapaansa tai sanavalintojaan.
Hän puhuu blokkarille samoin kuin minulle:
"Anteeksi, että vaivaan, mutta emme löydä tarjoilijaamme…"
"Muru, sinä menetit hänet jo.
Hän ei osaa kieltä. Miksi punot lauseita yhteen?
Viljele avainsanoja, kuten suola, lautasliina, jää.
Tuttuja sanoja. Hän ei tiedä, mitä "oikeastaan" tarkoittaa."
Hän pyysi Tito-vodkaa soodalla.
Sanon, että ainoa Tito, jonka hän tuntee, tiskaa astioita -
ravintolan perällä.
Hän menee keittiöön ja kutsuu Titoa.
Hän tulee saliin ja sanoo: "Hei, olen Tito.
Tässä soodaa. Haluatko soodaa mehuusi?"
Tarjoilija saapuu paikalle. Vaimo järkyttyy.
Hän on istunut ruokalistan kanssa 25 minuuttia.
Tarjoilija kysyy, mitä saisi olla.
"Voi jukra!"
Hän pyytää minua tilaamaan ensin. Käykö teille koskaan niin?
"Otan pihvin kasviksilla.
Ja takaisin sinuun!"
Kauanko ajattelit, että jutustelemme?
Ajattelitko, että vien hänet kierrokselle ravintolan ympäri -
ja kyselen tulevaisuuden toiveista?
Sinä ensin…
Ei se laskuvarjohyppyä ole!
Kerro miehelle…
Minä ja vaimoni olemme uudessa luvussa elämässämme.
Meillä on kaksi lasta. Viiden ja kolmen vanhat.
Viisivuotias ja kolmevuotias. Minä olen 49.
Minulla ja pojallani -
on 46 vuotta ikäeroa.
Hänen kanssaan on ihanaa leikkiä, mutta useimmiten leikki -
on maassa makaamista. Okei?
Leikimme paljon isänhautaamista.
Polviin sattuu, olkapäässä on jotain vikaa.
Paljon makaamista.
Viisivuotias tyttäreni on päiväkodissa.
Hänen luokallaan on lapsi, joka identifioituu leijonaksi.
Hän tulee kouluun hännän ja korvien kanssa. Turkkia -
ranteiden ympärillä.
Häntä kutsutaan Karjuksi.
En keksi tätä. Kunhan vain kerron uutiset.
Ryhmässä on 23 lasta ja yksi leijona.
Asun Los Angelesissa, joten siellä saa varoa suutaan.
Odotin toisen isän kanssa lasten tulevan luokasta.
Kysyin häneltä: "Näetkö leijonan, joka heidän luokallaan on?"
Hän vastasi: "Eikö olekin upeaa?"
Sitten leijuin pois sen tyypin luota.
Tuollaiselle tyypille en rupattele koko lukukautta.
En syytä lasta. Syytän vanhempia.
Eikö vain?
Lapsi tuli varmaan aamulla alas leijonaksi pukeutuneena.
"Äiti, isi, olen leijona!"
Ja vanhemmat päättivät, että hän on nyt leijona.
"Lähdetäänpäs sitten kouluun, leijona."
Jos minun lapseni tulee alas pukeutuneena pandaksi,
käsken hänet takaisin yläkertaan vaihtamaan farkut jalkaansa.
"Minähän en pandaa kouluun vie."
Se siitä. Sitä asua ei toistamiseen nähdä.
Isä kielsi.
Osa yleisöstä miettii, mitä väliä sillä minulle on.
"Miten se vaikuttaa sinuun?"
Se vaikuttaa tyttäreeni.
Hän ei opi mitään, koska tämä leijona -
häiritsee.
Hän istuu luokan perällä -
ja nakkelee kirjoja ja kaatelee pöytiä.
Opettajan pitää keskeyttää työnsä.
Nykyään ei voi sanoa mitään.
Koska jos sanon jotain, en huomioi leijonan tunteita.
En voi kysyä opettajalta, mikä tämän leijonan homma on.
Jos hän ajattelee olevansa leijona, tuodaan hänelle raakaa lihaa.
Lapseni eivät osaa aakkosia,
koska Karju metsästää perällä seeproja.
Voitteko uskoa, että tästä pitää edes puhua?
Vien myös poikani kouluun.
En tee muuta. Hoidan koulukyydit.
Silloin, kun minä olin pieni, kukaan ei vienyt meitä minnekään.
Varsinkaan kouluun.
En tiedä teidän lapsuudestanne.
Meillä vanhemmat sanoivat: "Kävele jalkakäytävää,
kunnes näette oman pituisia ihmisiä. Siellä on koulu.
Kävelkää sisään, kun nimenne huudetaan. Toivottavasti opitte jotain."
Minun pitää viedä poikani kouluun. Minun täytyy antaa hänet opettajalle.
Koululla joutuu puhumaan vanhemmille.
En halua puhua kenellekään aamuisin.
Haluan vain tehdä omia juttujani.
Muut ihmiset rakastavat aamujutustelua. Puhutteko koskaan muille?
Tiedättekö, kuinka tylsiä ihmiset ovat?
Jutteletteko koskaan näitä?
"Viime kuussa meillä oli korona. Mieheni oli 39 asteen kuumeessa."
Hei, ihan tosi.
Pystyttekö kuunnella tuollaista? Minä en.
Haluan kuulla oikeita juttuja.
Kun kysyn,
miten menee, haluan kuulla:
"Kävin eilen vieraissa."
"Eikä! Miten kävi?"
Sellaista haluan kuulla. En halua kuulla nuhastasi.
Kun vien poikani luokkaan, pidän häntä kädestä.
Hän haluaa, että hänet kannetaan. En kanna.
Sait autokyydin. Joudat kävellä.
Kun lähestyn luokkaa, näen aasialaisen isän.
Tulipa hiljaista. Voitteko uskoa?
Sanoin "aasialainen isä", ja kaikki pingottivat pakaransa.
"Mitähän hän aikoo sanoa? Miksi tekisit niin?"
Maa on muuttunut tällaiseksi viimeisen seitsemän vuoden aikana.
Ei voi mainita edes ihmisen taustaa, kun häntä kuvailee.
Ei sen ole tarkoitus halveksua.
Lapsena sillä tavoin tiesi, kenestä puhutaan.
Istuimme naapurustossa. Joku kysyy: "Mikä tyyppi?"
"Se puertoricolainen." "Tunnen hänet."
Tässäkin salissa on ihmisiä,
jotka miettivät, mitä väliä sillä on.
Miksi sellainen pitää edes mainita?
Mitä väliä sillä on?
Sillä on väliä. Tarinan lopuksi selviää,
miksi sanoin "aasialainen kaveri". Antakaa reiän relata. Ei hätää.
Kaikki on hyvin.
Kiva tyyppi tulee luokseni ja sanoo: "Hei, olen huoneiskä."
Mikä että?
Mikä on huoneiskä?
Hän sanoo olevansa isien vastuuhenkilö, ja kokoontuvat kerran kuussa.
"Tiistaina Christopherin luona on ruma paita -ilta.
Voit laittaa rumimman paitasi.
Puhumme siitä, millaista on olla isä. Juomme ehkä pari kolaa."
Sanoin hänelle:
"Kuule, olen kiva. Vastaan kyllä, kun puhutellaan.
Mutta olen 49-vuotias, enkä etsi uusia ystäviä -
tässä iässä. Sopiiko?"
Haluan menettää ihmisiä elämässäni.
Maniscalcon talossa on käynnissä suuri lomauttaminen.
Emme ota vastaan -
uusia hakemuksia.
Kiitin tarjouksesta, mutta sanoin, etten pääse.
Pyysin pitämään mielessä seuraavaa paita-tapahtumaa varten.
Hän osoittaa poikaa, joka on luokan ainoa aasialainen lapsi.
Hän sanoi: "Tuossa on poikani." Vastasin: "Tiedän."
Taas ihmiset miettivät, kuinka umpimielinen olen.
"Miten kehtaat olettaa?"
"Eikö muita mahdollisuuksia ole?"
"Ehkä aasialainen isä adoptoi mustan lapsen,
ja musta isä adoptoi aasialaisen lapsen."
Jos lyön vetoa siitä, kenen kanssa muksu lähtee kotiin,
laitan rahani häneen.
Lyökää satanen tiskiin. Katsotaan, kuinka korrekteja olette.
Meilläpäin he kaksi tulivat samalla autolla.
Eikö?
Lapseni kävelee sisään.
Lapseni kanssa on kuin simpanssia kasvattaisi.
Hän tulee sisään.
Riisuu paitansa, repii paitansa. Kaunista.
Kun italialaisena isänä -
näin, kuinka poikani repi paitansa 13 luokkatoverinsa edessä,
tunsin ylpeyttä.
Laitan hänet valmiiksi kouluun. Puen hänet,
laitan kengät ja sukat jalkaan. Vähän partavettä. Hitusen vain.
Ripsautan korvan taakse hiukan partavettä.
Haluan, että hän tottuu omaan tuoksuunsa.
Lisäksi, kun opettaja auttaa poikaa, hän miettii: "Mitä hittoa sinulla on?"
Poikani haki värikyniä ja värityskirjan,
kävelee poikien ohi suoraan tyttöjen luo.
Jakaa värikynänsä.
"Ota vihreä. Haluatko minun vihreäni? Ota se."
Katselen sitä ja sitten opettaja tulee -
ja pilaa iloni.
Hän kysyy: "Pukisitko pojallesi paidan päälle?"
"Minkä takia?
Pojalla on hauskaa. Katso nyt!
Toisessa luokassa on leijona."
Opettaja sanoo, ettei hän halua lasten riisuvan vaatteitaan.
"Voisitko tehdä jotain?"
Sanoin pojalle:
"Laita vaatteet päälle. Muut ovat kateellisia.
Tiedän, että harmittaa. Voit ottaa paidan pois kaupassa."
Ja sanoin hänelle:
"Kuule, täällä jaat lelusi. Kunnioitat opettajiasi.
Pyydät kiltisti ja kiität. Onko selvä?
No niin, menetkös siitä." Ja läpsy pepulle.
Hän palasi luokkaan. Noin puhun pojalleni.
Ei mitään lepertelyä. Tiedän, että jotkut isät lepertelevät -
pojilleen.
"Jaa sitten autosi. Anna muidenkin leikkiä. Ole kiva."
Puhun pojalleni kuin hän olisi trukkikuski,
jolla on takana 15 tunnin vuoro.
Teen jo lähtöä, kun opettaja kysyy, minne menen.
Sanoin palavaani hakemaan pojan kolmelta.
Hän sanoo: "Kannustamme vanhempia osallistumaan -
oppimisprosessiin, joten jos haluat jäädä muutamaksi tunniksi…"
Muutamaksi tunniksi?
Mitä hittoa teen? En tällaista.
En minä opeta.
En tiedä, mitä nämä koulut ovat tekevinään nykyään.
Minun koulussani oli epävakaata. Opettajat olivat kännissä,
lapset tappelivat, tavaroita varastettiin.
Mitä minä teen?
Kaikki on nyt niin mukavaa. Opettajat tulevat ulos.
Kaikki on yhtä laulua.
Opettaja tulee ulos.
Kun katsomme kelloa Mitä se sanoo?
Viisi minuuttia leikitään
Ei hajua.
Opettaja sanoo, että istumme rinkiin.
"Istukaa rinkiin."
"Ota lapsesi. Iso rinki."
Kysyin, haluaako hän, että istumme kuin intiaanit.
"No, tuota…
Me emme käytä sanaa…
intiaani.
Sanomme, että ristiin rastiin rapsakkaa."
Mitä?
Ristiin rastiin?
En tiennyt, että intiaanit suuttuivat -
ja tapasivat ja sanoivat: "He varastivat tyylimmekin. Paskaa.
Tämän pitää loppua."
Kukaan ei tiennyt, mitä sanoa.
Ei voi tietää, mikä ei ole sallittua.
Kunnes sen sanoo, ja joku toteaa, että olet lirissä.
Joissakin osavaltioissa, jos haluaa myydä talon,
kuvauksessa ei voi edes sanoa, että siellä on vaatehuone.
Ei voi sanoa, että talossa on sisäänkäveltävä vaatekaappi.
Miksi?
Kaikki eivät kävele.
Väitättekö, että jos asuntonäyttöön tulee ihminen pyörätuolissa…
tämä raivostuu siitä, että hänelle esitellään vaatekaappi?
"En kävele."
Maailma on ylösalaisin.
Nykyään on kuulemma asiat paremmin.
Katsokaa ympärillenne. Tämä on perseestä.
Vartuin 70- ja 80-luvuilla. Olin silloin lapsi.
Mietin niitä aikoja.
Se tuntui yksinkertaisemmalta. Synttärini olivat yksinkertaisia.
Meillä oli vesipallosotia.
Muistatteko ne?
Perheeni oli liian kitsas ostamaan vesi-ilmapalloja.
Meillä oli palloja, jotka piti täyttää. Ne irtosivat…
Muistatteko?
Ilmapallon täyttämisen?
Hitto vie!
Kahdeksantoista kumirengasta keittiöhanassa juhlien päätyttyä.
Kolme palloa siitä sai.
Mutta kun pallon sai käsiinsä, ei malttanut odottaa,
että sillä sai heittää ärsyttävää muksua.
Hän juoksi pihan poikki ja…
Suoraan korvaan. Pallo meni korvakäytävästä sisään.
Poika kuuroutui.
Hän ei kuullut mitään kolmeen kuukauteen.
Vanhemmat kysyivät, miten juhlissa meni.
"En kuule mitään. Tosi huisit bileet."
Ketään ei nähty käräjillä.
Silloin ymmärrettiin, että syntymäpäiväjuhlilla -
saattoi menettää sormen, näkökyvyn.
Kuulon.
Meidän juhlissamme pelattiin ja syötiin.
Ruoka oli tärkeä osa syntymäpäiväjuhlia.
Seitsemäntenä syntymäpäivänä äitini toi esiin pitkän kesäkurpitsan.
Hän sanoi, että pelaamme Gagootzia.
Mitä?
Eikö meillä ole aasinhäntä-peliä?
Mikä hitto on…
Gagootz?
Hän laittoi lapset jonoon ja laittoi kesäkurpitsan -
pojan polvien väliin.
Siinä on seitsemänvuotias poika, jolla on puolimetrinen kesäkurpitsa -
jalkojensa välissä pilkistämässä.
Pelin tarkoitus oli kääntyä vasemmalle -
ja antaa se vierustoverille.
Toinen lapsi -
antoi sen…
Jos kesäkurpitsa putosi maahan, joutui pelistä pois.
Ja viimeinen, joka sai kesäkurpitsan,
sai pitää sen. Se oli palkinto.
Toin juhlistani kesäkurpitsan.
Vanhemmat kysyivät, mikä se on. "En minä tiedä. Se on Gagatza.
Mutta saimme reseptin. Se pitää pilkkoa, leivittää ja paistaa.
Siitä tulee hyvä välipala."
"Mitä?"
"Seitsemänvuotiaan syntymäpäiväjuhlissa?"
"Joo."
Toisessa pelissä käytettiin sukkahousuja.
Äiti sitoi ne lapsen vyötärölle.
Sitten hän laittoi perunan toiseen lahkeeseen,
jotta lapsi…
Hänellä oli peruna,
joka roikkui hänen haaroistaan.
Hän teki tämän kahden lapsen kanssa.
Hän vei heidät jalkakäytävälle.
Laittoi sitruunan molempien eteen.
Tarkoituksena oli osua perunalla sitruunaan.
Tämä on lauantai-iltapäivällä.
Kukaan kutsunut poliisia. Ne olivat tavalliset syntymäpäiväjuhlat.
Tuntuu kuin se olisi ollut eilen.
Nykyään?
Minulla on lapsia. Minä vanhenen. Minulla ei ole tapana valittaa,
että olen vanha.
Vanhetessa näkee muutoksia itsessään.
Olen nykyään klaustrofobinen.
Se alkoi kaksi vuotta sitten. En ole koskaan ollut klaustrofobinen.
Istuin lentokoneessa ikkunapaikalla,
kun kesken lennon tunsin,
että täytyy päästä pois. En tiedä, mitä tapahtui.
En voi mennä tällaiseen. En tiedä, missä istua.
En voi olla kiinni.
Viimeksi tein tällaista neljä vuotta sitten.
Menimme katsomaan Hamiltonia Broadwaylla. Kaikki puhuivat siitä.
Kyselivät, oletteko jo nähneet sen.
"Voi luoja. Se on mieletön. Näimme sen… Montako kertaa näimme sen?"
"Näimme sen kolme kertaa.
Joka kerta se oli vain niin…"
"Se ihan muutti minut."
Heti kun kuulin sen, ajattelin, että en pidä siitä.
Lapseni muuttivat minua, eivät Lin-Manuel.
Joten menimme.
Istuimme alas.
Nainen istuu viereeni.
Hän kaivelee laukkuaan. Se on rasittavaa.
"Etsi nyt se! Minun täytyy päästä pois!
Kulta, nyt lähdetään. En kestä tätä laukkupotaskaa.
En tiedä, mitä hän etsii, mutta tulen hulluksi."
Sitten se alkoi. Kymmenen minuuttia alun jälkeen -
kysyin vaimoltani, mitä tapahtuu.
En ymmärtänyt sitä. En ymmärtänyt räppäämistä.
En tiennyt, mitä sanottiin.
Hahmot. En edes tiedä, mitä Hamilton teki.
Tulin esitykseen, koska halusin tietää, miksi tyyppi on niin upea.
Teidän täytyy ymmärtää, että minä ja vaimoni olemme tyhmiä.
Pariskuntana olemme yhtä tyhmiä.
Sitä ei löydä monista suhteista.
Normaalissa terveellisessä suhteessa -
toinen on aina toista fiksumpi.
Silloin luottaa fiksumpaan elokuvista, kirjoista ja elämästä selviämisessä.
Meiltä se dynamiikka puuttuu.
Kysyn vaimoltani, mitä on meneillään. Hän ei tiedä. Enkä tiedä minäkään.
Istumme siinä kuin pöljät patakintaat.
Kun väliaika alkoi,
ajattelin, että se oli ohi, kun valot syttyivät.
"Mennään syömään ostereita."
Sain kuulla, että esitystä on vielä kaksi ja puoli tuntia jäljellä.
En pidä väliajoista. Vedetään sukkana läpi.
En halua nousta ylös kesken kaiken. Menimme ulos.
Näimme toisen tutun pariskunnan. Erittäin älykäs pari.
Ryhdyimme juttusille heidän kanssaan.
He puhuivat presidenteistä, sodista, tapahtumista.
Oletteko koskaan keskustelleet hyvin älykkäiden ihmisten kanssa?
Mietin päässäni, ettei minulla ole mitään sanottavaa.
Nyökyttelin mukana.
"Joo, ei, 1700-luku…
Siitä on tosi kauan."
"Onhan siitä pitkä aika. Älä muuta sano."
Tosi pitkä aika.
Tämä kaveri kertoo näyttelijöistä ohjelmalehtisestään.
Tuntui pahalta, kun omani oli rullalla -
ja soitin Bon Jovia jalallani.
Käännyin vaimoni puoleen: "Haluatko mennä takaisin?
En tajua, mitä tapahtuu, enkä saa juonesta kiinni puolivälissä."
Vaimoni sanoi: "Minäkin olen hukassa. En tiedä, mitä tapahtuu.
En tiennyt, että Hamilton on musta."
"Lähdetään täältä. Älä ikinä sano tuota kenellekään ääneen.
Tuo on musta näyttelijä, joka esittää Hamiltonia.
Häivytään. Olemme varsinaisia tolloja.
Mene autoon. Riisu kengät. Häivytään täältä. Olemme toivottomia."
Tyhmiä.
Kun palaamme kotiin oltuamme ulkona,
vaimoni yllättyy aina, kuinka nopeasti menen nukkumaan.
En tiedä, mitä te teette,
mutta minä harjaan hampaat ja riisun vaatteet kotiin päästyäni.
Sitten simahdan sänkyyn.
Ei kasvopesua. Nehän pestiin juuri pari tuntia sitten.
Kasvopesu puolentoista tunnin takia, vai?
Vaimoni hämmästyy joka kerta.
"Oletko jo sängyssä?" "Jep, on yö."
"Mitä oikein kuvittelit? Leikkaanko ruohon? Ala tulla sieltä."
En tiedä, mitä hän tekee kylpyhuoneessa.
Sieltä tulevat äänet.
Vesi…
Hän tulee ulos rullaten kasvojaan piikkirullalla.
"Sinähän vuodat verta! Auttaako tuo?
Äitini tekee sillä pastaa.
Miksi käytät sitä otsas…"
Sitten hän laittaa kasvonaamion.
Kun naamio ilmestyy, voi unohtaa seksin.
Rakastelenko jääkiekkomaalivahtia?
"Räpytä, että tiedän, että nautit tästä.
Oletko tuolla alla?"
Yöpöydälläni ei ole mitään. Sen päällä on lamppu. Ei muuta.
Hänen puolellaan on kahdeksan vesipulloa.
Hammassuoja, silmätippoja, särkylääkettä.
Mitä hittoa oikein puuhaat omalla puolellasi?
Kuinka pitkään?
Pääsemme sänkyyn.
Täytyy keksiä jotain katsottavaa. Vaimo ei ole nähnyt yhtään elokuvaa.
Televisiosta näkyi Rita Haywarth - avain pakoon.
Mahtava elokuva.
Hän sanoi, ettei hän voi katsoa sitä, koska se on jo alkanut.
Se alkoi viisi minuuttia sitten. Kerron, mitä on tapahtunut.
Hän ei voi katsoa jo alkanutta elokuvaa.
Vaimoni täytyy nähdä leijona…
Osa teistä ei tajunnut. "Onko elokuvassa leijona?
En muista sellaisen tepastelleen vankilassa Morgan Freemanin kanssa."
Ongelma suhteessamme on, että minä murehdin.
Hän ei murehdi mistään.
Minä pelkään ryöstöä.
Se on suurin pelkoni.
Kun olin lapsi, talomme ryöstettiin kolmesti.
Aikuisena pelkään, että herään aamuyöstä vieras mies makuuhuoneessani.
Minulla ei ole asetta. En karsasta aseita.
Mutta olen 49-vuotias, enkä enää opi uusia asioita tässä iässä.
Minusta aseen omistajat tuntevat aseensa hyvin.
He käyvät ampumaradalla, pitävät asetta lukkojen takana.
Ja kun aseen omistaja kuulee jonkun murtautuvan kotiin,
aseen omistaja ilahtuu.
Ovella kuuluu pientä kilinää,
ja hän innostuu.
Hän sanoo vaimolleen: "Makaa siinä.
Sinulla on tärkeä päivä. Minä hoidan tämän kaverin."
Viime kuussa hälytys soi.
Se on kovaääninen. Herätti minut syvästä unesta.
Vaimo ei herää.
Menen tänään varmaan kahdelta nukkumaan,
ja kun herään, luulen, että on aamu.
Katson kelloa, ja se on 02.09.
Nukun yhdeksän minuutin jaksoissa.
Vaimoni menee sänkyyn ja herää samassa asennossa.
Hänen puolensa on aamulla kaunis.
Kaikki on siististi peiteltynä. Tyynyt kerroksittain.
Hiukset laskeutuvat lakanoille.
Minun puoleni näyttää siltä kuin olisin tapellut hain kanssa.
Kaikki on levällään. Tyynyliinoja puuttuu.
Olen märkä. Miksi olen märkä?
Kaulani on läpimärkä.
Joudun puristamaan kalsarini kuiviksi.
Mitä hittoa yöllä oikein tapahtui,
kun jouduin kääntämään patjan aamulla?
Miksi olen läpimärkä?
Miksi valun vettä?
Hälytys soi viime kuussa, eikä vaimoni herännyt.
Nousin välittömästi, eikä minulla pysy pää kylmänä.
Selvä.
Käskin hänen herätä.
"Mitä tapahtuu?" "Hälytys soi!"
Hän käski mennä katsomaan.
"Minä menen katsomaan ja tulen ammutuksi, kun sinä pakenet -
lastemme kanssa ja perustat perheen jonkun toisen kanssa.
Ja paskat. Tule taakseni. Menemme yhdessä."
Mene katsomaan!
"Kenet luulet naineesi? Rambon? Me menemme yhdessä."
Katso!
Olisinpa vähän aggressiivisempi.
Yritän opettaa sitä pojalleni. Olemaan miehekkäämpi.
Laitoimme hänet jalkapallojoukkueeseen.
Ei se ole jalkapalloa. En tiedä, mitä se on.
Kahdeksan kolmevuotiasta juoksee ympäriinsä.
Pallo ei liiku.
Vien hänet suureen puistoon Los Angelesissa.
Siellä on koripallokenttiä ja leikkikenttiä.
Heroiinia. Se on kivaa.
Se on kiva paikka -
kasvattaa perhe.
Ja minä olen sellainen tyyppi, että tuon vain poikani. En ota laukkua,
välipalaa,
vettä, vaihtovaatteita tai mitään.
Vain me kaksi.
Kaikilla muilla vanhemmilla on peitot piknikiä varten.
Sateenvarjoja.
On hedelmälautasia.
Nämä eivät ole festarit, vaan 45 minuutin treenit.
Puistossa on paljon koiria vapaana.
Tämä kuulostaa ikävältä, mutta en ole koiraihminen.
Täällä on lemmikinomistajia ja koirafaneja.
Tiedän, että teitä ahdistaa kuulla se,
mutta ollessani kuusi, saksanpaimenkoira kävi kimppuuni.
Kun koira tulee luokseni,
en ole innoissani siitä.
Se on uhka. Otan pari askelta taaksepäin ja arvioin.
Seuraan treenejä ja kaukaa -
näen koiran juoksevan suurella nopeudella.
En saa edes rotua selville.
Se juoksee kentän poikki vieden melkein poikani pään mukanaan.
Suoraan treenien läpi.
Jouduin kysymään perheeltä, oliko se gepardi.
"Mikä hitto tästä äsken juoksi?"
Ja se oli vinttikoira.
Anteeksi nyt vain,
mutta vinttikoiraa ei omisteta.
Onko selvä?
Sen eläimen huippunopeus -
on 80 kilometriä tunnissa.
Kun ne näkevät jotain,
ne lähtevät sen perään eivätkä pysähdy, ennen kuin saalis on saatu kiinni.
Niiden juoksu on pelottavaa katseltavaa.
Korvat ovat litteinä kiinni päässä.
Ne eivät ole katulaillisia. Ne nostavat pölypilven.
Taisin repiä housuni.
Jotain tuolla takapuolessa tapahtuu.
Siellä käy veto. En halua katsoa.
Ei, halusin…
Halusin olla hyvässä kunnossa täällä.
Haluan olla timminä esitystä varten ja mahtua pukuun.
Ei onnistunut. Tämä on tiukka.
Tiukka.
Katson salia, ja osalla on vielä maskit päällä.
Pitäkää niitä, jos haluatte. Minulla on muitakin ongelmia -
kuin teidän maskinne.
En ole sellainen tyyppi. Minulla on muuta tekemistä.
Pitäkää maskia, jos haluatte.
Ihmiset ovat intohimoisia maskeistaan.
"Maski löytyy."
"Tein siitä kaulakorun,
ihan siltä varalta, jos se pitää riisua. Siinähän se killuu.
Minulla on lisää, jos joku unohti omansa.
Minulla on lisää."
Haluatteko tehdä niin? Ei haittaa.
Sitten on toinen puoli: "Hiiteen maskit! En laita maskia!
Minuahan ei kukaan käske." Selvä.
Haluatko olla siinä joukkueessa?
Ole sitten. En välitä. Miten haluat. Ei kiinnosta. Tunnen vain itseni.
Minulla on huonoa onnea.
Huonoa tuuria.
En puhu viruksesta pahaa.
Vaikka olisimme missä vaiheessa pandemiaa, en tee pilaa viruksesta.
En ole sellainen.
Välillä näkee tyyppejä,
jotka huutavat sen olevan huijausta. Ja yhtäkkiä…
Ei!
Minä en aio kuolinvuoteellani anoa rokotetta. En!
Otin rokotteen, mutta en oman henkeni takia.
En todellakaan.
En ottanut sitä teidänkään henkenne takia.
Otin sen samasta syystä kuin monet italialaiset.
Kun italialaiset saivat kuulla, että korona vie makuaistin…
Se säikytti meidät. Juoksin hakemaan rokotteen.
Otin kaksi. Modernan ja Pfizerin. Pumpatkaa täyteen.
En välitä, kuolenko rokotteeseen,
kunhan kuolen lihapullien maku suussani.
En aio elää ilman makuaistia 15 kuukautta. Ennemmin kuolen.
Otin rokotteen Walgreenissa.
Toivoin terveysasemaa.
Koulutettuja ammattilaisia. En kauppaa,
jossa myydään lehtiä, tamponeja ja purkkaa.
Se ei kuulosta terveeltä.
Minua hermostutti jonossa.
Kuulin äänentoistojärjestelmästä: "Avustajia rokotukseen.
Avustajia rokotukseen."
Sitten Gatorade-hyllyä täyttävä tyyppi juoksi apteekkiin.
Minua alkoi hermostuttaa kunnolla.
Eräs kysymys hämmensi ihmisiä.
Kysymys oli: "Kumpaan käsivarteen haluat rokotteen?"
Kun oli vuoroni, minulta kyseltiin kysymyksiä.
"Onko allergioita?"
Sanoin, etten aio selostaa sairaushistoriaani keskellä kauppaa.
"Anna piikki, sittenpä nähdään."
Hän iski minua piikillä, ja aloin vuotaa verta.
Mietin, onko se normaalia.
Tyyppi päivittelee.
Älä nyt viitsi.
Valehtele, keksi jotain. Sano, että kaksi prosenttia saa sen.
Minua hermostuttaa.
Hän sanoo, ettei ole nähnyt kenenkään vuotavan näin ennen.
"Haluatko Gatoradea? On appelsiinia, greippiä, Frostia.
Laitetaanko Frostia? Mikä maku?"
Sitten käsketään odottamaan. En tiedä, kuka laatii säännöt.
Rokotteen jälkeen täytyy odottaa vartti, ja minä jäin odottamaan.
"Oletko ollut pitkään?"
"Kahdeksan minuuttia. Odotan kuolemaa, mutta vielä ei ole mitään.
Taidan selvitä. Tuntuu aika hyvältä.
Viereisellä kaverilla oli ihottuma sisäreidessä.
En tiedä, oliko hänellä se jo, mutta minä taidan selvitä."
Viisitoista minuuttia. Ja jos jotain tapahtuu,
mitä hittoa Walgreens aikoo?
Kutsutaanko kassa paikalle?
"Hänen suunsa vaahtoaa."
"Jos tämä olisi asiakaspalautus, osaisin kyllä auttaa,
mutta tämä ylittää palkkatasoni. Näyttää pahalta."
Viisitoista minuuttia.
Kukaan ei lähtenyt autolleen 17 minuutin kohdalla ja…
Viisitoista minuuttia. Sitten tiedät, että selviät.
Yritän vähentää stressiä elämässäni. Kiihdyn nopeasti.
Kävin kahvilassa. Tämä oli viime viikolla.
Olin alueella, jolla en yleensä käy,
mutta halusin kahvia.
Yleensä jokaisella on oma kantakahvikuppila.
Minulla ei ollut, koska olin eri kaupungissa.
Kävelin hipsterikahvilaan. Olette juoneet sellaista?
Kävelin sisään, ja kaikilla oli tarra läppärissä.
Jos olet 42-vuotias aikuinen mies -
ja sinulla on tarra -
Chewbaccasta MacBook Prossasi, on ehkä hyvä miettiä,
mikä on loppuelämän suunta.
Olen jonossa. Katson tyyppiä, joka tekee kahvia.
Hänellä on napapaita.
Menin heti tolaltani.
Karvoja kaikkialla. Voi, velikulta.
Kello on kahdeksan. En halua nähdä napaan kaivautuvaa karvavanaa.
Kaverilla ei ollut napaa, vaan mahareikä. Tiedättekö, mitä sellaisessa asuu?
Jos teillä on paineilmatölkki,
laittakaa se reikäänne ja katsokaa, mitä laskeutuu pöydälle.
Jos käsittelee elintarvikkeita paljaalla navalla,
voi yhtä hyvin antaa vasemman pallin roikkua shortseista.
Sama juttu. Palli, napa, karvaa. Vie reikäsi kauan skonsseista.
Mies ottaa croissantin,
ja hänen napansa on skonsseja vasten. Eikö kukaan näe? Esiliina!
Ja tämän päivän työvoima on heikkolaatuista.
Työvoima?
Oletteko koskaan tilanneet jotain ja miettineet,
että ette koskaan saa tilaustanne?
Tilasin kahvia häneltä, ja hän käski mennä sivulle odottamaan.
On kiusallista odottaa kahvilassa kahvia muiden ihmisten kanssa.
On kiusallista tulla joukkoon.
"Hei! Mitäs te odottelette? Kahvia, vai?
Mitä otitte?"
"Otin cappuccinon. Entä sinä?"
"En tiedä. Jotain, mitä hän haluaa tehdä."
Tilasin kuumaa kahvia, ja hän toi jääkahvia.
Juon sen sitten näköjään kylmänä.
Minulla ei ole tapana valittaa: "Anteeksi!
Tilasin kuumaa kahvia. Sain jääkahvin."
Mitä siinä voi? Sehän pilaisi kaverin koko päivän.
Hän ei pysty käsittelemään sitä.
Annat hänelle aivan eri jutun. Hän aikoi tehdä cappuccinon.
Cappuccinon.
"Aioin tehdä cappuccinon, nyt hän sanoo, että hän haluaa kuumaa kahvia."
Otin jääkahvin. Ilman pilliä.
He eivät anna pilliä.
Sitä pitää pyytää. Se on tehty liidusta ja vanerista.
En tiedä, mitä pilleille tapahtuu.
Ilmeisesti meressä kuoli kilpikonna.
Nyt saan aivoveritulpan yrittäessäni imeä nestettä -
kipsilevystä tehdyn pillin läpi. Palauttakaa pillit.
Ne hajoavat.
Kesken juoman.
Ei se mitään. Kuoliko yksi kilpikonna tämän takia?
Soitin videopuhelun 76-vuotiaalle isälleni.
Hän hajoaa.
Jos vanhemmat ovat tässä ikäryhmässä,
kaikki sattuu.
Aina kun heille puhuu, he kertovat kaiken, mitä heidän kehossaan tapahtuu.
Kysyin häneltä viimeksi, mitä kuuluu.
"Mitäkö? En näe vasemmalla silmällä.
Sitä kuuluu."
Aina kun soitan, kipu on jossain muualla.
Kun soitan kysyäkseni silmästä, hän vastaa:
"Ei silmä enää haittaa. Katso tätä. Käsi ei liiku.
Minulla on koura käden sijalla. Se ei liiku."
Oletteko nähneet vanhempienne ikääntyvän silmiesi edessä?
Hän soitti minulle eilen.
"Soitinko minä vai soititko sinä? Mitä?"
Hän kertoi hiljattain, mitä tapahtuu, kun hän kuolee.
Italialaiset puhuvat kuolemasta avoimesti.
Etenkin vanhan liiton italialaiset.
He maksavat kaikesta eläessään,
jotta lasten ei tarvitse.
Hän sanoi: "Kun minä kuolen, sinä itket. Siinä se.
Soitat Mariolle Cumberlandin hautaustoimistoon.
Kaikki on maksettu etukäteen."
Italialaisia ei näe Facebookissa keräämässä rahaa arkkuun.
Kaikki on hoidettu.
Hän sanoi, että hän ei halua haudatuksi. Hän hankki lokeron mausoleumista.
"Haluan, että näet sen.
Vien sinut mausoleumiin. Katso, mitä ostin."
Se oli seinä.
"Mennään."
Kun olimme siellä, hän sanoi olevansa kolmas ylimmällä rivillä.
"Äitisi laitetaan ensin.
En halua perälle. Hän menee ensin.
Ja sitten haluan olla seinän vieressä."
Mitä väliä sillä on? Olet kuollut.
"Haluan olla seinän vieressä, jos minut yritetään nitistää."
Kysyin, miksei hän voisi ottaa lokeroa alempaa,
jotta voisin laittaa sinne kukkia.
"Oletko hullu? Se maksaa 20 tonnia lisää."
Sanoin, että laita minut seinälle. Jaa 20 tonnia siskosi kanssa.
Nyt joudun vääntelemään niskojani. Joudun heittämään tavaraa sinne.
"Rakastan sinua."
Isäni haluaa pitkän kaavan hautajaiset.
Nyt on muodissa elämän juhliminen. Hän ei halua sitä.
"En halua juhlia! En halua, että ihmiset ovat iloisia, kun kuolen"
Kävimme illallisella hiljattain.
Olimme syömässä.
Sanoin, että käyn vessassa.
Hän sanoi, että hänkin käy.
Sanoin, että menen hänen jälkeensä.
"Pitääkö minun mennä yksin? Menemme yhdessä."
Joten siis…
Isäni ja minä menimme vessaan yhdessä.
Hän menee koppiin, minä pisuaarille.
Isälläni on laajentunut eturauhanen.
Eli kun hän käy vessassa, virta ei ole tasainen.
Se tulee katkonaisesti.
Hän on kopissaan ja kiroilee toimituksensa aikana.
Hän huutaa:
"Toimi, perkele!"
"No niin, hitto!"
Kun tämä on käynnissä, toinen mies tulee sisään.
Hän menee vieressäni olevalle pisuaarille.
Hän on äänekäs. Oletteko nähneet äänekkäitä kusijoita?
Kaikki, mitä he tekevät…
Mitä ylähengitysteillesi on tapahtunut, kun tulet julkiseen vessaan näin?
Hän nojaa seinään. Oletteko nähneet, kuinka he nojaavat?
Mitä sinulle tapahtui viimeksi?
Putositko sinne?
Ja nyt joudut ottamaan tukea. Vai kuinka?
Hän alkaa tekstata.
Yksi käsi on seinällä ja hän alkaa tekstata.
Tästä täytyy pitää kiinni koko ajan.
Siitä ei voi päästää irti, tai se menee pitkin seiniä.
Siitä täytyy pitää kiinni.
Kun tämä on käynnissä, isäni on yhä…
"Minulla on nälkä! Jumalauta!"
Ja tämä tyyppi alkaa kusta. En tiedä, mitä hänestä tulee.
Se on kuin hunajaa. Paksua. Oletteko nähneet paksuja kusijoita?
Hän kusee WC-raikastimelle kovaäänisesti.
Älä pissaa siihen.
Hän kusee hunajaa.
Kun minä kusen, teen sen hiljaa.
Menen vasemmalle, se valuu ränniä pitkin -
ja hiljaa viemäriin.
Kusen kuin Tesla.
Olette mahtavia. Jumalan siunausta, Las Vegas.
Kiitos, kun tulitte esitykseen.
Tekstitys: Eveliina Niemi