Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Vegas, ørkenens juvel.
Her er mennesker i alle afskygninger.
I dag er hotellerne højere og mere skinnende,
men gæsterne har mistet noget af deres glans.
Mit yndlings-Vegas er fra en svunden tid, hvor alt handlede om penge.
Hvor alle røg, drak martinier og klædte sig for at imponere.
Dengang Rat Pack styrede.
Det er det Vegas, jeg drømmer om. Det Vegas, jeg vil vække til live igen.
Mine damer og herrer,
Sebastian Maniscalco.
Wow. Giv Las Vegas, Nevada en hånd.
Jeg ville kigge tilbage på dengang,
hvor folk klædte sig pænt på
i Las Vegas.
Så jeg må takke dem, der tog sig tid til…
at tage et jakkesæt eller en kjole på.
Meget fint.
Tak for det.
Det ser ud til, at mange ikke gjorde det.
Det er rart at se par, der er ude sammen i weekenden.
Min kone og jeg går ikke ud i weekenden, for jeg arbejder. Vi går ud om tirsdagen.
Det er vores date-aften.
Alle siger, man skal have en date-aften, når man har børn.
"I skal have en date-aften.
Så du og din kone kan få snakket."
Så nu går vi ud og skændes uden børnene.
Det er rart.
Vi når meget mere uden børnene. Det er godt.
Jeg elsker min kone Lana, men hun kender ikke til hastværk.
Når vi parkerer bilen, åbner vi aldrig døren på samme
tid.
Jeg stiger ud af bilen, lukker døren,
ser efter, og hun sidder stadig i bilen.
Og jeg venter. Hun må have bemærket, jeg er steget ud
af bilen. Det må hun have registreret.
Men ingenting.
Jeg banker på ruden og siger:
"Hvad fanden laver du?"
Hun leder altid efter noget.
Der er en hel Sephora på instrumentbrættet. Hvad…
Hun kigger på bagsædet.
Hvad kigger du efter? Vi var ikke omme på bagsædet.
Hvad er der bagi?
Hun har taget skoene af.
Turen tog ti minutter, og hun har mistet sine sko.
Hun har højhælede på, de gør ondt. Jeg forstår det godt.
Var det mig, ville jeg kigge på gps'en.
"Vi er der om lidt, måske skulle jeg…
samle mine fødder igen."
Når hun stiger ud, kan hun ikke engang gå i de højhælede.
Det ligner en "Thriller"-video på p-pladsen.
"Ser jeg ikke sexet ud, skat?"
"Ser jeg ikke sexet ud?" "Jeg har allerede fået rejsning.
Gå ind på restauranten, folk glor på dig.
Det ser ikke godt ud, skat."
Vi kommer ind på restauranten.
Bestil altid bord. Det synes jeg, man bør gøre.
Man føler sig stolt, når man har gjort det.
Når man ankommer, ser man folk trippe rundt i lobbyen.
Jeg siger til min kone: "De har nok ikke bestilt bord."
Man giver dem sit navn, og man er lidt nervøs.
Der er et øjeblik, hvor man tænker: "Har de den?
Maniscalco, bord til to." Har du tjekket med dem?
Ja, lige der. Gudskelov!
Min kone mener, det bedste tidspunkt
at tale med mig på, er undervejs til bordet på en travl restaurant.
Hun vender sig om og siger: "Min mor kommer i maj.
Så vi kan spørge, om din mor vil komme i juli."
Jeg siger: "Vi tabte ham. Jeg ved ikke, hvor vores bord er.
Vi får masser af tid til at diskutere det ved bordet.
Lad os finde tjeneren."
Vi sætter os.
Min kone bruger ikke menuen til det, den er til.
Hun kigger rundt i restauranten. "Åh gud, så du listerne?"
Jeg siger: "Begynd at læse, kig på menuen.
De vil stille os spørgsmål.
Vi skal være klar med svar.
Vælg, hvilket kød du vil have. Se ikke på listerne."
Min kone har aldrig arbejdet på en restaurant.
Det har jeg hele livet.
Jeg kender køkkenet og restauranten.
Min kone ved intet. Hun vinker afryddere hen til os.
Det gør man ikke med en afrydder.
Han har to job. Han rydder bordet og dækker det igen.
Han ved intet om kasseapparatet eller dagens ret,
og nogle gange taler han ikke sproget.
For det meste er afrydderen
en udenlandsk mand mellem 18 og 35 år.
Ikke sandt?
For det meste. Min kone kender ikke udlændinge.
Hun voksede ikke op med dem. Det gjorde jeg. Min far var udlænding.
Bedsteforældre. Tanter, onkler…
Der er masser af udlændinge i min familie.
Jeg ved, hvordan de opfører sig.
Hvis min far var her i aften, og jeg ikke kendte ham,
ville jeg udpege ham og sige: "Han er ikke født her."
Bare måden han bevæger sig på.
Det er ikke amerikansk-fødte bevægelser.
Min kone henvender sig til afrydderen. Vi har et problem.
"Undskyld mig." "Skat, hvad laver du?"
Kommer hen til bordet. Hun ændrer ikke ordvalg.
Hun taler til ham, som hun taler til mig.
"Undskyld, men vi kan ikke finde vores tjener…"
"Du har allerede mistet ham.
Han ved det ikke. Hvad sammensætter du sætninger for?
Der skal være nogle nøgleord. Salt, serviet, isklumper…
Ting, han ved. Han er lige kommet til landet.
Han ved ikke alt det her."
Hun bad ham om en Tito's og danskvand.
"Skat, den eneste Tito, han kender, er opvasker
ude bagved."
Han går ud i køkkenet. "Tito, de skal bruge dig!"
Han kommer ud. "Hej, jeg hedder Tito,
vil du have danskvand i din juice?"
Tjeneren kommer. Hun er chokeret.
Hun har siddet med menuen i 25 minutter.
Tjeneren kommer. "Hvad kunne du tænke dig?"
"Åh gud!"
Hun siger: "Du starter." Kender I det? "Du starter, skat."
"Mørbradbøf med grøntsager.
Tilbage til dig!"
Hvor længe troede du, jeg ville tale med ham?
Troede du, jeg ville gå rundt i restauranten med ham
og spørge til hans drømme og håb?
"Du starter…"
Det er ikke faldskærmsudspring!
Sig til manden…
Men min kone og jeg er i et nyt kapitel af vores liv.
Vi har to børn, fem og tre.
En femårig og en treårig, og jeg er 49.
Der er en aldersforskel på 46 år
mellem min søn og mig.
Jeg elsker at lege med ham, men i mange af legene
ligger jeg ned.
Der er meget: "Lad os begrave far i aften."
Han har ondt i knæene, der er noget med hans skulder.
Det er meget lig og leg.
Min femårige datter går i børnehaveklasse.
Der går et andet barn, der identificerer sig som løve.
Møder op med hale, ører og pels
rundt om håndleddene.
Vil kaldes Brøler…
Jeg finder ikke på det her, jeg rapporterer bare nyhederne.
23 børn og en løve i klassen.
Jeg bor i Los Angeles, så man skal passe på, hvem man taler med.
Jeg og en anden far ventede på, at børnene skulle komme ud,
så jeg spurgte: "Har du set løven,
de har i klassen?"
Han sagde: "Ja, fabelagtigt, ikke?" Og så svævede jeg bare væk fra ham.
Jeg taler ikke med den fyr resten af semesteret.
Jeg bebrejder ikke barnet. Jeg bebrejder forældrene.
Ikke?
Barnet kom nok ned om morgenen klædt ud som løve.
"Jeg er en løve, mor. Jeg er en løve, far!"
Og de idiotiske forældre sagde: "Han er en løve."
"Kom, løve. Nu skal du i skole."
Hvis mit barn klæder sig ud som en panda,
så siger jeg til ham: "Fis ovenpå og tag nogle jeans på.
Jeg kører ikke en panda i skole."
Så ser vi aldrig den udklædning igen.
Far sagde nej.
Der er nogle folk,
der tænker: "Hvorfor er det så vigtigt for dig?
Hvordan påvirker det dig?"
Det påvirker min datter.
Hun lærer ikke noget, for løven
er forstyrrende.
Han sidder nede bagved
og vælter bøger og borde.
Læreren må stoppe det, hun laver.
I dag kan man ikke sige noget.
Hvis jeg siger noget, er jeg ufølsom over for løvens følelser.
Jeg kan ikke sige til læreren: "Hvad fanden er der galt med den løve?
Er han en løve, så tag et bur med og giv ham noget råt kød.
Mit barn kender ikke alfabetet,
fordi Brøler nede bagved
spejder efter zebraer."
Tænk, vi taler om det her pis.
Jeg kører også min søn i skole nu.
Det er alt, jeg gør. Sætter børnene af.
Da jeg voksede op, satte ingen os af. Vi fik ikke et lift nogensinde som børn.
Især i skole.
Jeg ved ikke med jer, men hjemme hos os sagde vores forældre: "Gå ned ad gaden.
Når du ser andre med samme højde, har du fundet skolen.
"Lyt efter dit navn, gå ind i bygningen. Forhåbentlig lærer du noget."
Nu kører jeg min søn i skole. Jeg skal aflevere ham til læreren.
Man taler med de andre forældre på skolen.
Jeg vil ikke tale med nogen om morgenen.
Jeg vil bare gøre min egen ting.
Men folk elsker at tale om morgenen. Taler I med folk?
Ved I, hvor kedelige folk er?
Har I de samtaler? "Hvad sker der?"
"I sidste måned havde vi corona.
Min mand havde 40 i feber."
Hør her.
Jeg kan ikke lytte til det.
Jeg må høre noget. Når jeg taler med dig
og spørger, hvad der sker, så vil jeg høre det.
"Jeg havde en affære i aftes."
"Havde du? Hvad skete der?"
Det vil jeg høre. Jeg vil ikke høre om din forkølelse.
Når jeg følger min søn ind, holder jeg hans hånd.
Han vil bæres. Jeg bærer ham ikke.
"Jeg gav dig et lift. Kom nu, gå."
Udenfor klassen ser jeg en asiatisk fyr, en asiatisk far.
Der blev stille, da jeg sagde "asiatisk far". Utroligt.
Da jeg sagde asiatisk far, snerpede alles røvhul sammen.
"Hvor vil du hen med det?"
"Hvorfor gør du det?"
Det er en ny ting i USA de sidste 6-7 år.
Man kan ikke nævne nogens baggrund, når man beskriver dem.
Det er ikke nedsættende ment.
Som barn var det sådan man vidste, hvem man talte om i kvarteret.
Man sagde: "Hvem mener du?"
"Ham puertoricaneren." "Ham kender jeg."
Der er folk her i dag,
der tænker: "Hvad betyder det?"
"Hvorfor nævner du det?"
"Hvad betyder det?" I slutningen af historien vil I finde ud af,
hvorfor jeg sagde "asiatisk fyr", okay? Slap af i røvhullet.
Det er okay.
Flink fyr. Kommer hen og siger: "Hej,
jeg er klassefaren."
Hvad er…
Hvad er en klassefar?
"Jeg arrangerer noget socialt for alle fædrene hver måned.
Vi skal hjem til Christopher på tirsdag til grim sweateraften.
Tag din grimmeste sweater på,
så taler vi om at være far og drikker en Coca Cola Light."
Jeg sagde: "Hør her…"
Jeg er en flink fyr. Hvis du taler til mig, svarer jeg dig.
Men jeg er 49 år gammel, og jeg opsøger ikke aktivt nye relationer
i min alder.
Jeg vil slippe af med folk i mit liv.
Der er massefyringer i Maniscalco-husstanden.
Vi tager ikke imod nye ansøgere.
Så jeg siger: "Tak for tilbuddet. Jeg kan desværre ikke.
Men husk mig til den næste sweater-event, så kigger jeg måske forbi."
Vi kigger på klassen, og han udpeger sin søn, det eneste asiatiske barn
i klassen.
"Det er min dreng." "Det ved jeg godt."
Der er igen folk her, der tænker:
"Du er så snæversynet."
"Hvor vover du konkludere det?"
"Tror du ikke, der er andre muligheder?"
"Måske adopterede den asiatiske far det sorte barn
og den sorte far adopterede det asiatiske barn."
Sætter jeg penge på, hvem denne asiatiske dreng skal hjem med,
så er det ham her, ikke?
Læg 100 dollars på bordet og vis, hvor politisk korrekt, du er.
Hvor jeg kommer fra, kom de to i den samme bil.
Ikke?
Mit barn kommer ind.
Det er som at opfostre en chimpanse, så vild er han.
Han kommer ind.
Han flår trøjen af. Smukt.
Jeg må sige, at som italiensk far,
at se min søn flå sin trøje af foran 13 klassekammerater,
det er et stolt øjeblik.
Jeg gør ham klar til skole. Klæder ham på, giver ham sko og sokker på, lidt cologne.
Jeg pynter hans øre med lidt cologne.
Han skal vænne sig til at have sin egen duft.
Og når læreren hjælper ham, vil hun sige:
"Hvad fanden har du på?"
Min søn henter nogle farvekridt og en malebog,
går direkte forbi drengene og hen til pigerne,
lige hen til tøserne.
Han deler sine farvekridt.
"Tag en grøn. Vil du have min grønne? Tag den."
Jeg ser det, og så kommer læreren hen og prutter på min middag.
"Giver du lige din søn sin trøje på igen?"
"Hvorfor?"
"Han har det sjovt, se på ham!
Der er en løve i den anden klasse."
"Vi vil ikke have, de andre børn tager tøjet af.
Kan du gøre noget?" Jeg siger: "Okay, jeg er med."
"Kom her.
Tag din trøje på igen, okay? Folk er jaloux.
Jeg ved, du er vred, vi tager den af i supermarkedet på vej hjem."
Og jeg siger til ham: "Del dit legetøj, mens du er her." Respekter dine lærere.
Sig 'bed om og tak'. Smut derind." Et lille klask i røven.
Han går ind i klassen. Sådan taler jeg med min søn.
Der er ingen babysnak. Jeg ved, at nogle fædre taler babysprog
til deres søn.
"Del din bil, okay? Vær sød."
Jeg taler til min søn, som om han er i fagforeningen
og har arbejder i et pakhus 15 timer i døgnet på en gaffeltruck.
Jeg begynder at gå, og læreren siger: "Undskyld, hvor skal du hen?"
"Jeg henter ham kl. 15."
"Vi opfordrer forældrene til at deltage
i indlæringsprocessen, så hvis du vil blive et par timer…"
Et par timer?
Hvad skal jeg gøre? Det gør jeg ikke. Jeg underviser ikke.
Jeg ved ikke, hvad skolerne har gang i.
De skoler, jeg gik på, var ustabile, lærerne var fulde,
børnene sloges, folk stjal. Hvad skal jeg gøre?
Alt er så fint nu. Lærerne kommer ud.
Alt er en sang.
Læreren kommer ud.
Vi ser på uret Hvad siger det?
Fem minutter til at lege
Ingen anelse.
Læreren siger: "Vi sidder i en cirkel.
i en stor cirkel.
Tag dit barn. Stor cirkel."
Jeg siger: "Skal vi sidde som indianerne?"
"Okay…
vi siger ikke…
som indianerne."
Vi siger på tværs.
Hvad?
På tværs af hvad?
Jeg anede ikke, det gjorde indianerne så vrede,
de sagde: "De stjal vores måde at sidde på.
Det er noget pis. Det må stoppe."
Ingen ved, hvad de skal sige. Man ved ikke, hvad der er tabu.
Indtil man siger det, og nogen siger: "Du får problemer."
I nogle delstater, hvis du vil sælge dit eget hjem,
må du ikke skrive, du har en walk in-garderobe.
Utroligt ikke? Man må ikke sige walk in-garderobe.
Hvorfor?
Ikke alle går.
Siger du, at en, der sidder i rullestol,
der er til åbent hus…
Ejendomsmægleren siger: "Det her er en walk in-garderobe."
"Hvad fanden sagde du lige?
Jeg går ikke."
Der er vendt op og ned på verden.
De siger, det er bedre i dag.
Jeg voksede op i 70'erne og 80'erne. Jeg var barn dengang,
og jeg tænker på den tid.
Den virkede mere enkel. Det var mine fødselsdagsfester.
Der var vandballonkampe.
Kan I huske dem?
Min familie var for nærig til at købe balloner.
Vi havde små balloner, vi skulle fylde, der baldrede…
Kan I huske det?
At fylde balloner op?
Pis! Gud!
Der er 18 gummiringe rundt om køkkenhanen ved festens afslutning.
Man fik tre balloner.
Når man fik den, kunne man ikke vente med
at ramme det barn, man hadede.
Han spænede gennem haven…
Lige i øret og ind i øregangen.
Han blev døv…
Han kunne ikke høre noget i tre måneder.
Hans forældre spurgte: "Hvordan gik festen?"
"Jeg kan ikke høre noget. Fed fest."
Ingen blev sagsøgt.
I 70'erne, hvis man tog til en fødselsdagsfest, vidste man,
man kunne miste en finger, sit syn.
Høretab.
Vi legede madlege til vores fester.
Mad spillede en vigtig rolle til vores fødselsdagsfester.
Da jeg fyldte syv, kom min mor med en squash på en halv meter.
"Vi skal spille Gagootz."
Hvad?
Kan vi ikke lege halen på æslet?
Hvad fanden er…
Gagootz?
Hun stillede børnene op på række, tog en squash
og placerede den mellem
drengens knæ.
Der er en syvårig dreng med en halv meter lang
squash, der stikker ud mellem knæskallerne.
Legen gik ud på…
Man skulle dreje til venstre
og give den videre til den næste.
Det andet barn
gav den…
Hvis squashen faldt på jorden, blev man elimineret.
Den sidste med squashen
beholdt den. Det var præmien.
Vinderen fik en squash med hjem.
Forældrene sagde: "Hvad er det?" "Ingen anelse. En Gagatza."
"Men de gav os en opskrift. Skær den i skiver,
dyp den i æg og steg den.
Det er en god snack."
"Hvad?
Til en syvårigs fødselsdagsfest?"
"Ja."
Endnu en leg. Min mor tog et par strømpebukser
og bandt et ben om barnets talje.
Så tog hun en kartoffel og kom den ned i det andet ben, i foden,
så barnet…
Barnet havde en kartoffel,
der hængte fra skridtet.
Hun gjorde det med to børn.
Hun tog dem med ud til fortovet.
Hun lagde en citron foran hver af dem,
og de skulle slå kartoflen
mod citronen.
Det er en lørdag eftermiddag.
Ingen ringede til politiet. Det var bare en normal
fødselsdagsfest.
Det føles som i går.
Nu?
Jeg har fået børn, er blevet ældre. Jeg er ikke en, der klager over,
jeg er blevet ældre. Nej.
Men jeg er blevet ældre og ser nogle ændringer i mig selv.
Jeg er klaustrofobisk nu.
Det skete for to år siden. Jeg var aldrig klaustrofobisk.
Jeg sad på et fly, på vinduespladsen, og midt under turen tænker jeg pludselig:
"Jeg må ud." Jeg ved ikke, hvad der skete.
Jeg kan ikke gå til sådan noget her. Jeg ved ikke, hvor jeg skal sidde.
Jeg kan ikke føle mig indespærret. Sidste gang var for fire år siden.
Min kone og jeg så Hamilton på Broadway, for alle talte
om Hamilton. Folk sagde: "Har du set stykket?
Åh gud. Det er fantastisk.
Hvor mange gange har vi set det?
Hvor mange gange har vi set det?"
"Vi har set det tre gange.
Og hver gang var det bare…
Det har ændret mig…"
Jeg tænker straks: "Jeg vil ikke synes om det."
Mine børn ændrede mig, ikke Lin-Manuel.
Vi går i teatret.
Min kone og jeg sætter os ned.
Der sidder en kvinde ved siden af mig. Hun graver i sin taske. Det irriterer mig.
Jeg tænker: "Find det så! Jeg må ud herfra."
"Skat, vi må gå, jeg kan ikke håndtere det her med tasken."
Jeg ved ikke, hvad hun leder efter, men det går mig på.
Stykket begynder. Ti minutter inde i Hamilton
siger jeg til min kone: "Jeg aner ikke, hvad der foregår."
Jeg forstod det ikke. Jeg forstod ikke rappen.
"Hvad sagde han?"
Figurerne. Jeg ved ikke, hvad Hamilton lavede.
Jeg så stykket for at finde ud af, hvorfor han var så fantastisk.
I skal forstå noget om min kone og jeg. Vi er dumme.
Som par er vi lige dumme.
Det finder man ikke i mange forhold.
I et normalt, sundt forhold
er den ene altid klogere end den anden,
og man sætter sin lid til, den kloge får en gennem film, bøger
og livet.
Vi har ikke den dynamik.
Jeg siger til min kone: "Er du med?" "Nej, er du?"
"Jeg fatter intet."
Vi sidder bare der, dum og dum.
I pausen…
Jeg troede, det var slut, da lyset blev tændt. "Gudskelov.
Lad os spise nogle østers."
Jeg finder ud af, der er 2 1/2 time tilbage af stykket.
Jeg bryder mig ikke om pauser. Få det overstået.
Jeg vil ikke vente i en halv time. Vi går ud.
Vi så et andet par, vi kender, et meget intelligent par.
Vi snakker med dem.
De reciterer amerikanske præsidenter, krige og begivenheder.
Har I talt med folk, der er meget intelligente?
I mit hoved tænker jeg: "Jeg kan ikke tilføje samtalen en skid."
Jeg nikker bare.
"Ja, nej, i 1700-tallet…
Det er længe siden.
1700-tallet er længe siden."
Længe siden.
Han kigger i programmet og fortæller mig om skuespillerne.
Jeg har selv rullet mit program sammen
og spiller en Bon Jovi-sang på mit ben.
Jeg vender mig til min kone: "Skal vi gå derind igen?
Jeg aner ikke, hvad der foregår. Det finder jeg ikke ud af nu."
Min kone siger: "Jeg er så fortabt. Jeg aner heller ikke, hvad der foregår.
Jeg anede ikke, at Hamilton var sort."
"Lad os smutte.
Sig aldrig det til et andet menneske.
En sort skuespiller spiller Hamilton.
Lad os smutte. Vi er torskedumme.
Ind i bilen. Smid skoene. Lad os komme væk herfra.
Vi er fortabt.
Dumme."
Når min kone og jeg går ud, og vi kommer hjem,
er hun altid chokeret over, hvor hurtigt jeg går i seng.
Jeg ved ikke, hvad I laver
efter en aften i byen, men jeg tager hjem, børster tænder og tager mit tøj af.
Smider mig i sengen.
Jeg vasker ikke mit ansigt. Det gjorde jeg for to timer siden.
Et karbad efter halvanden time?
Min kone kommer ind i soveværelset. "Åh gud!
Er du allerede gået i seng?" "Ja. Det er aften.
Hvad regnede du med? At jeg skulle slå græsset? Kom i seng."
Jeg ved ikke, hvad hun laver på badeværelset.
De lyde, der kommer derudefra.
Vandet…
Hun ruller ansigtet med en rulle med pigge.
"Du bløder! Hjælper det?
Min mor bruger sådan en til at lave pasta.
Hvorfor bruger du den i panden…"
Så kommer hun en koreansk ansigtsmaske på.
Man ser masken og tænker: "Ingen sex i aften! Der røg det!"
Skal jeg elske med en hockey-målvogter?
"Bare blink, skat, så jeg ved, du nyder det."
"Er du under den?"
Jeg har intet på mit natbord. Kun en lampe.
På hendes er der otte flasker vand.
En bideskinne, øjendråber og hovedpinepiller.
Hvad fanden laver du på din side af sengen?
Hvor længe?
Vi lægger os i seng. Vi skal finde noget at se. Min kone har ikke set én film.
Hun har ikke set en film i hele sit liv.
En verden udenfor er på. "Du må se den her. Fantastisk film."
"Jeg kan ikke se den." "Hvorfor ikke?"
"Den er allerede begyndt."
"Der er gået fem minutter. Jeg opdaterer dig."
"Jeg kan ikke se en film, der allerede er startet."
Min kone skal se løven…
Nogle af jer fik ikke den. "Er der en løve i En verden udenfor?"
"Jeg husker ikke en løve i fængselsgården med Morgan Freeman."
Problemet
i vores forhold er, at jeg bekymrer mig.
Hun bekymrer sig ikke om noget.
Min frygt er et hjemmerøveri.
Det er min største frygt.
Da jeg voksede op, havde vi indbrud tre gange.
Som voksen frygter jeg at vågne kl. 04 og se en anden fyr i soveværelset.
Jeg har ikke et våben. Jeg har intet imod dem.
Men jeg er 49 år gammel, og jeg lærer ikke nye ting
i min alder.
Våbenejere har godt styr på deres våben.
De går på skydebanen, de låser det inde i et våbenskab.
Og når en våbenejer hører nogen bryde ind i deres hjem,
bliver våbenejeren glad.
Han hører lidt postyr ved døren
og tænker: "Åh ja!"
Siger til sin kone: "Bliv liggende.
Du får en travl dag. Jeg tager mig lige af ham."
I sidste måned gik alarmen.
Den er høj og vækkede mig fra en dyb søvn.
Men min kone vågner ikke.
I aften går jeg nok i seng kl. 02,
og når jeg står jeg op, tror jeg, det er morgen. Klokken er 02:09.
Jeg sover ni minutter ad gangen i løbet af natten.
Min kone vågner i samme position.
Hendes side om morgenen, smuk.
Alt er redt, puderne er lagdelt.
Håret falder ned på lagenerne.
På min side ser det ud, som om jeg sloges med en haj.
Alt ser uordentligt ud, jeg mangler pudebetræk.
Jeg er våd. Hvorfor?
Min hals er gennemblødt.
Jeg må vride mit undertøj.
Hvad fanden er der sket i løbet af natten,
der kræver, at jeg vender madrassen om morgenen?
Hvorfor er jeg gennemblødt? Hvorfor er jeg gennemblødt?
Så alarmen gik,
og min kone står ikke op.
Jeg står straks op, men jeg er ikke typen, der klarer den slags.
Jeg siger: "Op med dig!"
"Hvad sker der?" "Alarmen er gået!"
Hun siger: "Tag et kig."
"Jeg kigger og får to kugler i hovedet mens du flygter
med vores børn og stifter familie med en anden fyr?"
"Fuck det. Hop op på ryggen. Vi flygter sammen.
Se efter!
Hvem fanden tror du, du er gift med? Rambo? Vi følges ad."
Se!
Jeg ville ønske, jeg var lidt mere aggressiv.
Jeg prøver at lære min dreng at være lidt mere mandig.
Vi meldte ham til fodbold.
Det er ikke engang fodbold.
Det er om otte treårige, der bare drøner rundt.
Bolden bevæger sig ikke.
Jeg tager ham
med i parken i Los Angeles. Det er en stor park.
Der er basketballbaner. Der er en legeplads.
Heroin. Fint sted.
Det er et fint sted at opfostre en familie.
Jeg er typen, der bare tager min søn med, men ingen pose
med snacks,
vand, skiftetøj, ingenting.
Det er bare mig og ham.
Alle de andre forældre har tæpper, de lægger picnic-tæpper klar.
De sætter parasoller op. De har frugttallerkener.
Det er ikke Coachella, det er 45 minutters træning.
Der er mange hunde, der løber rundt i parken.
Jeg ved, det er upopulært, men jeg er ikke hundeelsker.
Beklager. Jeg ved, der er kæledyrsejere her, hundeelskere.
Jeg ved, I får et panikanfald
når I hører en sige det,
men da jeg var seks, blev jeg skambidt af en schæferhund.
Så når din hund kommer hen til mig…
Det er jeg ikke med på.
Det er en trussel. Jeg tager et par skridt tilbage og vurderer den.
Jeg følger træningen på afstand,
og jeg ser en hund løbe så hurtigt,
at jeg ikke kan se, hvilken race det er.
Den rammer næsten min søns hoved.
Tværs over banen.
Jeg måtte spørge familien: "Var det en gepard?
Hvad fanden løb igennem her?"
Og jeg ser, det er en Greyhound.
Jeg er ked af det,
men du har ikke en Greyhound.
Vel?
Dens tophastighed
er 80 km/t.
Det er en synshund, så når de ser noget,
så stopper de ikke, før de har indhentet det.
Jeg ved ikke, om I har set en løbe. Det er skræmmende.
Ørerne vender bagud…
Den er boret. Den sparker tørv op.
Mine bukser revnede.
Jeg ved ikke, hvad der foregår i min røv, men der skete noget.
Det trækker. Jeg vil ikke se efter.
Jeg ville…
Jeg ville komme i form.
Jeg skal i form til min Netflix-special, passe jakkesættet.
Det virkede ikke. Det sidder stramt.
Stramt.
Jeg kigger rundt, og nogle af jer bærer stadig mundbind.
Gå bare med den. Jeg er ligeglad. Jeg har andre problemer
end at bekymre mig om jer og jeres mundbind.
Sådan er jeg ikke. Jeg har andre ting at tænke på.
Vil du gå med mundbind, så gør det.
Folk er lidenskabelige hvad angår dem. "Jeg har mit mundbind."
De laver en halskæde. "Jeg har en halskæde,
hvis nu jeg skal tage det af. Det hænger lige der."
"Jeg har et til, hvis nogen ikke tog deres med."
"Jeg har flere."
Vil du det? Det er fint.
Så er der den anden halvdel. "Fuck mundbind! Jeg tager det ikke på!"
"Jeg tager ikke mundbind på!
Ingen skal bestemme, hvad jeg skal gøre." Fint nok.
Vil du være på det hold?
Vær på det hold. Jeg er ligeglad.
Jeg kender kun mig selv.
Jeg er forfulgt af uheld.
Uheld.
Jeg bagtaler ikke virussen.
Uanset hvor vi er i denne pandemi, gør jeg aldrig grin med virussen.
Jeg bliver ikke en af de typer.
Man hører folk, der siger:
"Det er fup!" Det næste, du ved…
Nej!
Jeg vil ikke ligge på mit dødsleje: "Vacciner mig!" Nej!
Jeg blev vaccineret, men ikke for at redde mit liv. Det var ikke derfor.
Det var heller ikke for at redde dit liv.
Jeg blev vaccineret af samme grund som mange andre italienere.
Så snart vi fandt ud af det, at hvis man får corona,
så mister man evnen til at lugte mad…
Det gjorde os dødbange. Jeg hastede hen og blev vaccineret.
Jeg fik to, Moderna og Pfizer. Blev pumpet fuld af dem.
Jeg er ligeglad med, om vaccinen slår mig ihjel…
i det mindste vil jeg dø med smagen af kødboller på tungen.
Jeg går ikke 15 måneder uden at smage mad. Så hellere dø.
Jeg blev vaccineret hos Walgreens.
Jeg håbede på et hospital.
Hos fagfolk, ikke i en butik,
der sælger People Magazine, tamponer og Bubble Yum.
Det lyder ikke sundt.
Jeg var nervøs. Jeg ventede i køen.
Over samtaleanlægget hører jeg: "Hjælp til vacciner."
Så fyren, der fylder sodavand på hylderne. løb ind på apoteket.
Nu bliver jeg nervøs. Jeg kigger derop.
Der var et spørgsmål, der forvirrede mange.
Spørgsmålet var "Hvilken arm vil du vaccineres i?"
Det er min tur, og han stiller mig spørgsmål.
"Nogle allergier?"
"Jeg giver dig ikke min sundhedshistorie
midt i Walgreens."
"Giv mig vaccinen, så finder vi ud af det."
Så han stikker mig, og jeg begynder at bløde.
"Er det normalt?"
Han siger: "Åh gud."
"Helt ærligt, mand. Lyv og sig, 2 % af alle bløder. Jeg er nervøs."
"Jeg har aldrig set nogen bløde sådan før.
"Vil du have en sodavand? Jeg har orange-, drue. eller frostsmag.
Hvilken smag?"
Så skal man vente. Jeg ved ikke, hvem der finder på reglerne.
Man skal vente et kvarter bagefter,
og som den idiot, jeg er, siger jeg: "Venter et kvarter. Lige her."
"Har du ventet længe?"
"Jeg har ventet i otte minutter. Venter på at dø, er ikke sket endnu.
"Jeg tror, jeg overlever. Det går ret godt."
"Fyren ved siden havde udslæt på låret.
Måske i forvejen. Jeg klarer det nok."
Et kvarter. Hvis der sker noget,
hvad fanden vil Walgreens så gøre?
Tilkalde kassedamen?
"Han får fråde om munden. Åh gud!"
"Hvis du skulle bytte noget, kunne jeg hjælpe, men jøsses."
"Det er over min lønklasse. Det ser ikke godt ud. "
Et kvarter.
Ingen gik ud til deres bil efter 17 minutter og…
Efter et kvarter klarer du den. Du overlever.
Jeg forsøger at blive mindre stresset. Jeg hidser mig hurtigt op.
Jeg var på en café i sidste uge.
Det var i et kvarter, hvor jeg ikke kommer tit,
men jeg var kaffetørstig.
De fleste har deres egne kaffesteder, de besøger jævnligt.
Det var udelukket. Jeg var i en anden by.
Det var et hipster-sted. Har I smagt hipster-kaffe?
Alle havde et klistermærke på deres bærbare.
Hvis du er en 42-årig voksen mand,
og du har et klistermærke
af Chewbacca på din MacBook Pro, så bør du nok revurdere,
hvad du skal bruge resten af dit liv på.
Jeg står i kø og kigger på ham, der laver kaffe,
som har en mavekort bluse på.
Det gør mig vred.
Bare hår over det hele. Helt ærligt, mand.
Klokken er otte om morgenen. Jeg vil ikke se hår,
der vokser ind i et mavehul.
Han havde ingen…
Ingen navle. Han havde et mavehul… Ved I, hvad der bor i et mavehul?
Har du et, så tag en støvsuger
og se, had du kan suge ud på bordet.
Arbejder du med mad og drikkevarer med et mavehul,
svarer det til, dine kugler falder ud af bukserne.
Det er det samme. Kugle, hul, hår. Få dit hul
væk fra bagværket.
Han skal tage en croissant,
og hans hul rammer bollerne. Ser ingen det? Forklæde.
Og den arbejdsstyrke, vi har i dag er pissedårlig.
Arbejdsstyrken?
Har du bestilt noget fra nogen, og tænkt:
"Det får jeg ikke. Det kommer ikke ud."
Jeg bestilte kaffe fra ham, og han bad mig vente derovre.
Det er akavet. På caféer skal man vente med andre
på sin kaffe.
Det er en akavet indgang til gruppen, for man kommer ind og…
"Hej!
Hvad venter I på? Kaffe?
Hvad venter du på? Jeg bestilte en cappuccino. Hvad med dig?"
"Hvad der passer ham."
Jeg bestilte en varm kaffe, og han kom med en iskaffe, og jeg sagde:
"Så drikker jeg den kold."
Jeg er ikke en af dem, der sætter alt i stå. "Undskyld mig!
Jeg bestilte varm kaffe.
Jeg fik en iskaffe."
Hvad vil du gøre? Det ødelægger hele hans dag.
Han kan ikke bearbejde det.
Du giver ham noget helt andet. Han skulle lave
en cappuccino.
"Jeg skulle lave en cappuccino, nu siger han, han vil have en varm kaffe.
Jeg tog bare iskaffen. Intet sugerør. Man får ikke et sugerør.
Man skal spørge, Det er lavet af kridt og krydsfiner.
Jeg ved ikke, hvad der sker med sugerørene.
En skildpadde døde vist i havet.
Nu får jeg en hjerneblødning af at suge væske
gennem et sugerør lavet af gips. Giv os nu sugerørene tilbage.
De går i opløsning.
Midt i drinken.
Nej, det er godt. Døde en skildpadde for det her lort?
Jeg FaceTimede min far, der er 76 år gammel.
Han falder fra hinanden.
Hvis I har forældre på den alder,
så gør alt ondt.
Hver gang du taler med dem, fortæller de dig, hvad der sker
med deres krop.
Jeg spurgte ham: "Hvordan går det så?"
"Jeg kan ikke se noget ud af mit venstre øje. Sådan går det."
Hver gang, jeg ringer, er det noget andet. Smerterne flytter sig.
"Hvordan går det med øjet?"
"Det er ikke øjet længere. Se her. Jeg kan ikke bevæge min hånd.
Jeg har en klo nu. Jeg kan ikke bevæge den."
Har I set jeres forældre blive ældre foran jeres øjne?
Han ringede i går på FaceTime.
"Ringede jeg, eller ringede du til mig?"
Han fortalte mig, hvad der skal ske, når han dør.
Italienere taler åbent om døden.
Især traditionelle italienere.
De betaler for alt, mens de er i live,
så børnene ikke skal gøre det.
"Når jeg dør, græder du. Det er alt.
"Ring til Mario hos bedemanden
når jeg dør. Det er alt. "Alt er forudbetalt."
Man ser ikke italienere på Facebook samle ind til Nonnos kiste.
Vel?
Det er der styr på.
Han vil ikke ned i jorden, så han har købt en skuffe
i et mausoleum.
"Kom med, du skal se den.
Du skal se, hvad jeg har købt på mausoleet."
Det var en mur.
"Vi tager derhen."
Så er vi der,
og han siger: "Jeg er den tredje inde i øverste række.
Din mor skal først ind.
Jeg vil ikke være bagved. Hun skal ind først.
Og så vil jeg være ved muren."
"Hvad betyder det? Du er død."
"Jeg vil være ved muren, hvis nu de skal tage mig ud."
"Hvorfor ikke få en hernede?
Så jeg kan sætte nogle blomster der."
"Er du skør? Den koster 20.000 mere.
Kom mig op under loftet. Tag de 20.000 og del dem med din søster."
"Nu skal jeg strække hals for at…
Jeg skal kaste ting derop."
"Jeg elsker dig."
Min far vil have det hele. Gravøl og alting.
Folk fejrer livet nu.
"Jeg vil ikke fejres. Ingen skal være glad, når jeg dør!"
Vi gik ud og spiste for nylig.
Vi spiser.
Jeg sagde, jeg skulle på toilettet.
Han siger: "Også mig. Kom."
"Gå du først.
Jeg venter, til du er tilbage."
"Skal du sidde her alene? Skal jeg?
Vi følges ad."
Okay…
Min far og jeg går ud på toilettet sammen.
Han går ind i båsen, jeg tager et urinal.
Min far har forstørret prostata.
Når han går på toilettet, er det ikke en stabil strøm.
Han lader vandet i sektioner.
Okay?
Han er derinde og bander, mens han går på toilettet.
Han siger:
"Kom nu ud!
Din mær!
"Kom nu, din nar!"
Mens det her foregår, kommer en anden fyr ind.
Han stiller sig ved siden af mig.
Han er højlydt. Kender I de her højlydte pissere?
Alt, de gør, er…
Hvad sker der med dine luftveje,
der får dig til at komme ind på et offentligt wc sådan?
Han læner sig mod væggen. Har I set dem støtte med hånden?
Hvad skete der sidste gang?
Faldt du i?
Og nu skal du gøre dig klar? Hvad?
Så begynder han at skrive.
Han har en hånd her, og han sms'er.
Man skal altid være i kontakt med den.
Giv ikke slip, det kan ende på væggen.
Man skal altid være i kontakt med den.
Mens det her foregår, er min far stadig…
"Jeg er sulten, kom nu! Sådan noget lort!"
Den anden fyr begynder at tisse. Jeg ved ikke, hvad der kommer ud af ham.
Det er som honning. Har I mødt de her tykke pissere?
Han pisser på urinalkagen, og det larmer.
"Lad kagen være i fred."
Han pisser honning. Det er…
Når jeg tisser, er jeg stille.
Jeg tisser til venstre, og det løber ud i renden
og flyder ned i afløbet.
Jeg pisser som en Tesla.
I er fantastiske. Gud velsigne Las Vegas.
Tak, fordi I kom.
Tekster af: Charlotte Reeve