Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Vegas, klenot pouště.
Lidé jsou tu různorodí.
I když jsou zdejší hotely vyšší a zářivější než dřív,
musíme si přiznat, že klientela o část svého lesku přišla.
Já mám nejradši Vegas z dávných dob, kdy světu vládly peníze.
Když všichni kouřili, popíjeli martini a oblékali se, aby udělali dojem.
A když tu kralovali Rat Pack.
O takovém Vegas já sním.
A takové Vegas bych rád oživil.
Dámy a pánové,
Sebastian Maniscalco.
Páni. Zatleskejte Las Vegas v Nevadě.
Chtěl jsem zavzpomínat na dobu,
kdy se lidé v Las Vegas
uměli oblékat.
Rád bych poděkoval těm z vás, kteří si našli čas
hodit na sebe oblek nebo šaty.
Jo. Paráda.
Vážím si toho.
Jak se tak dívám, spousta z vás to nezvládla.
Je hezký vidět páry na víkendovým rande.
To s mou ženou nemůžeme, protože o víkendech pracuju.
Takže randíme v úterý.
To je náš den.
Když máte děti, všichni vám radí, ať chodíte na rande.
„Potřebujete si spolu vyjít!
Abyste utužovali vztah.“
Takže se teď hádáme mimo domov a bez dětí.
Je to fajn.
Bez dětí toho zvládneme probrat víc. To se hodí.
Miluju svou ženu Lanu nade vše, ale ráda si dává se vším načas…
Když zaparkujeme auto, nikdy neotevřeme dveře ve stejný…
moment.
Já pokaždý vystoupím, zavřu dveře,
ohlídnu se a ona pořád sedí uvnitř.
Vždycky na ni čekám a říkám si: „Už si přece musí všimnout,
že jsem dávno vystoupil.“
Ale nic.
Musím se vrátit, zaťukat na okýnko a říct:
„Co tam ještě sakra děláš?“
Věčně něco hledá.
Na palubní desce má vyloženou celou Sephoru. Co to…?
Pak šátrá vzadu.
„Co tam hledáš? Vůbec jsme tam nebyli.
Co tam je?“
Má zutý boty.
Jak se stihla během 10minutový jízdy zout?
Nosí podpatky, což bolí. Chápu to.
Ale být to já, podíval bych se na navigaci a řekl si:
„Za tři minuty jsme tam, možná bych…
se mohla připravit na chůzi.“
A když už vystoupí, nemůže v těch podpatcích ani chodit.
Při chůzi vypadá, jako by vypadla z Jacksonova Thrilleru.
Ptá se: „Vypadám sexy, zlato?
Že jsem sexy?“
Já na to: „Jasně, už mi stojí.“
Hlavně už vlez do tý restaurace. Lidi zírají.
Není to hezkej pohled.
Není to dobrý, zlato.“
Pak se konečně dostaneme dovnitř.
Vždycky byste si měli udělat rezervaci.
S rezervací se člověk cítí hrdě.
Když před vchodem vidíte postávat skupinky lidí,
říkáte ženě: „Asi nemají rezervaci.“
Pak nahlásíte svý jméno. U toho je člověk občas nervózní.
Na okamžik si říkáte: „Nezapomněli na nás?“
„Maniscalco, dvě místa.“ Hledáte občas s nimi?
Tamhle! Díkybohu!
Nejlepší příležitost k navázání konverzace je dle mé ženy ve chvíli,
kdy se proplétáme ke stolu skrz restauraci plnou lidí.
Otočí se na mě a říká: „V květnu přijede moje máma.
Jestli chceš, nabídneme tvojí mámě, ať přijede v červenci.“
Já na to: „Zlato, ztratili jsme obsluhu. Teď nevím, kde máme stůl.
Budeme mít dost času to probrat u stolu.
Jen musíme najít obsluhu.”
Tak se usadíme.
Žena nevyužívá čas na studium lístku moudře.
Musí se rozhlédnout po restauraci. „Bože můj, viděl jsi ty…
fabiony?“
Já na to: „Začni si už vybírat jídlo.
Budou nám klást otázky.
Musíme si připravit odpovědi.
Vyber si maso a přestaň obdivovat fabiony.“
Žena neví, jak restaurace fungují. V žádný nepracovala.
Já naopak celý život.
Znám to od kuchyně až po vítání hostů.
Moje žena neví nic. Mává na pikolíky.
Co? Na pikolíky se nemává, jasný?
Mají dva úkoly. Sklidit ze stolu a zase prostřít.
Neumějí s kasou, neznají nabídku dne
a někdy neumí ani anglicky.
Pikolík bývá obecně
cizinec ve věku mezi 18 a 35 lety.
Jasný?
Obecně.
Moje žena žádný cizince nezná.
Nevyrůstala s nimi jako já.
Můj otec je cizinec.
Prarodiče taky. Tety, strejdové…
Mám rodinu plnou cizinců.
Vím, jak se chovají.
Řekněme, že by tu dnes seděl můj otec a já ho neznal.
Stejně bych na něj ukázal a řekl: „Ten chlápek se tady nenarodil.“
Už ty jeho pohyby.
To nejsou pohyby rodilého Američana.
Když takhle mávla na pikolíka, hned jsem větřil problémy.
Říká: „Promiňte.“ Já na ni: „Co to děláš, zlato?“
Pikolík přišel.
Nijak nepřizpůsobila výběr slov.
Spustila na něj, jako by se bavila se mnou:
„Promiňte, ale nebyl by k dispozici nějaký číšník…“
Já na ni: „Zlato, už teď je ztracenej.“
Netuší, co je ,k dispozici‘. A proč na něj chrlíš
tak dlouhý souvětí?
Musíš do toho zakomponovat klíčový slova. Sůl, ubrousek, led…
Věci, co zná, zlato. Sotva dorazil.
Neví, co je ,k dispozici‘.“
Poprosila ho o Tito's a sodovku.
„Zlato, jedinej Tito, kterýho zná,
myje vzadu nádobí.“
Pikolík jde dozadu a křičí: „Tito, pojď sem!“
Najednou se ozve: „Zdravíčko, já jsem Tito.
Co ta sodovka? Chcete s ní dolít džus?“
V tom přijde číšník a ženu to zaskočí.
Přitom tam sedí s lístkem v ruce dobrých 25 minut.
Číšník spustí: „Co si dáte?” A žena: „Páni…
Bože můj!“
Tak na mě zkusí: „Ty první, zlato!“ Znáte to taky?
„Fajn, dám si tu rybu se zeleninou.
Zpátky k tobě!
Jak dlouho sis myslela, že s ním budu mluvit?
Čekalas, že se s ním projdu po restauraci, chytnu ho za ruku,
zeptám se ho, o čem sní? Co v životě chce?
Prej ty první…
Není to seskok padákem!
Řekni mu…“
Ale vstoupili jsme s ženou do nové fáze našeho vztahu.
Máme dvě děti, pětiletý a tříletý.
Pětiletý a tříletý a mně je 49.
Je mezi námi věkový rozdíl 46 let.
Mezi mým synem a mnou. Chápete?
Rád si s ním hraju, nemyslete si, že ne,
ale většinu času u toho strávím vleže.
Často hrajeme „Co takhle pohřbít tátu?“
Bolí ho kolena, má něco s ramenem.
Často u toho polehávám.
Moje pětiletá dcera chodí do školky.
Do třídy s ní chodí dítě, které se identifikuje jako lev.
Chodí do školky s ocasem, ušima
a kožešinou kolem zápěstí.
Říká si Řevoř. Hele…
Fakt si to nevymýšlím. Jen reportuju, jak to je.
V té třídě je 23 dětí a jeden lev.
Bydlím v Los Angeles. Tam si musíte dávat bacha, s kým se bavíte.
Jednou takhle čekám vedle dalšího táty, až děti vyjdou ven.
Tak se ho ptám: „Viděl jste toho lva,
co s nimi chodí do třídy?“
On na to: „Jo, není úžasnej?“
Tak jsem se od něj hbitě vzdálil.
Do konce roku se mu budu vyhýbat.
Neviním toho kluka. Viním jeho rodiče.
No ne?
Kluk nejspíš jednou ráno přišel přestrojený za lva.
Přišel a říká: „Mami, tati, jsem lev!“
A ty jeho idiotští rodiče: „Aha! Je lev.
Tak pojď, lve. Jdeme do školky.“
Jestli moje dítě někdy přijde převlečený za pandu,
řeknu mu: „Padej nahoru a hoď na sebe džíny.
Já do školky žádnou pandu nepovedu.“
Vyřešeno. Hotovo. Pandu jsme viděli naposledy.
Táta to zakázal.
Máme tu pár lidí,
co na mě koukají jako: „Co to s tebou je?
Jak se tě to týká?”
Týká se to mojí dcery. Jasný?
Nic se nenaučí, protože ten lev
všechny ruší.
Pobíhá vzadu po třídě,
rozhazuje knížky a převrací stoly.
Učitelka musí přerušovat výuku.
A vy se ani nemůžete ozvat.
Když něco řeknu, okamžitě tím urážím
lví city.
Nemůžu jít za učitelkou a říct: „Co tu sakra dělá ten lev?“
Jestli si myslí, že je lev, přivezte mu klec a flákotu.
Moje dcera neumí abecedu,
protože tady Řevoř
číhá vzadu na zebry.“
Věřili byste, že se o tom vůbec bavíme?
A teď musím vozit do školky i syna.
Dělám jen odvoz, nic víc.
Nás v dětství nikdo do školy nevozil.
Nevozili nás vůbec nikam. Natož do školy.
Nevím, jak jste vyrůstali vy,
ale naši nám prostě řekli: „Jdi po chodníku
a až uvidíš podobně vysoký lidi, jsi ve škole.
Až uslyšíš svý jméno, vejdi dovnitř.
Snad se něco naučíš.“
Já teď musím syna do školy vozit
a v podstatě ho předat do náruče učitelce.
A když tam jsem, mluví na mě další rodiče.
Já si prostě ráno s nikým povídat nechci.
Chci si hledět svýho.
Ale lidi si ráno rádi povídají. Mluvíte občas s někým?
Víte, jak jsou lidi nudní?
Znáte konverzace jako: „Jak to jde?“
„Minulý měsíc jsme měli covid.
Manžel měl teplotu 39.“
Poslyšte…
Dokážete tohle poslouchat? Já totiž ne.
Potřebuju slyšet něco jinýho.
Když s vámi mluvím,
když se zeptám, jak se máte, chci slyšet něco jako:
„Včera večer jsem zahnul ženě.“
„Fakt? Jaký to bylo?“
To chci slyšet. Ne kecy o nachlazení.
Vodím syna do třídy za ruku.
Chtěl by nosit, ale to nedělám.
„Odvezl jsem tě, teď už to dojdeš.“
Blížíme se ke třídě a v tom vidím Asiata a tátu Asiata.
Hele, jak jste u „táty Asiata“ ztichli. Je to možný?
Jak jsem to vyslovil, všem se vám sevřely půlky.
„Jak to bude pokračovat?
Proč to říká?“
Takhle to v naší zemi posledních sedm let chodí.
Když někoho popisujete, nesmíte zmínit jeho původ.
Nemá to být urážka.
Když jsme byli děti, člověk tak poznal, o kom se zrovna mluví.
Sedíte s kamarády na ulici a říkáte: „Jakej chlap?“
- „Ten Portorikánec.“ - „Jo, toho znám.“
Dnes tu s námi sedí lidi,
co si říkají: „Co na tom sejde?
Proč to vůbec zmiňovat?
Co na tom sejde?“
Sejde na tom. Na konci historky zjistíte,
proč říkám „táta Asiat“. Jasný? Tak ty půlky zase povolte.
Nic se neděje.
Milej chlap. Přišel za mnou a říká:
„Ahoj, jsem třídní táta.“
Já na to: „Co to…?
Co je to třídní táta?”
A on: „Vedu všechny ostatní táty. Jednou měsíčně se scházíme.
V úterý máme u Christophera večer ošklivých svetrů.
Kdybys chtěl vytáhnout nějaký ošklivý svetr, budeme si…
povídat o otcovství a možná to zapijeme lehkou colou.“
Tak mu říkám: „Poslyš…“
Jsem slušnej chlap. Když na mě někdo mluví, odpovídám.
Ale je mi 49 let a ve svém věku už po nových kamarádech
netoužím. Chápete?
Spíš postupně lidi odstřihávám.
Domácnost Maniscalcových začala hromadně propouštět.
Nové uchazeče
nepřijímáme.
Tak říkám: „Díky za nabídku, ale nezúčastním se.
Ale ozvěte se, až budete pořádat něco podobného. Třeba dorazím.“
Rozhlížíme se po třídě a on ukáže na svýho syna. Je to jediný Asiat
v celé třídě.
- „To je můj kluk.“ - „Jo, já vím.“
Ale někteří z vás si určitě říkají:
„Bože, ty seš ale omezenej.
Jak se opovažuješ tohle předpokládat?
Nemyslíš, že jsou i jiný možnosti?
Možná si táta Asiat adoptoval černý dítě
a nějaký černý táta zase malýho Asiata.“
Kdybych si měl vsadit, s kým ten malý Asiat odejde domů,
bude to tenhle chlap. Jasný?
Položte sto babek na dřevo a uvidíme, jak budete korektní.
V mým světě přijeli ti dva jedním autem.
Ne snad?
Najednou se tam objevil můj syn.
S mým synem je to jako vychovávat šimpanze. Je ho všude plno.
Prostě se přiřítil.
Sundal si košili, strhl ji ze sebe. Nádhera.
Jako italský otec vám musím říct,
že když jsem viděl, jak si před 13 spolužáky strhává košili,
dmul jsem se pýchou.
Ráno ho chystám do školy, oblékám ho,
oblékám mu ponožky, obouvám ho a voním ho kolínskou. Jen lehce.
Jen mu tak líznu ucho.
Chci, aby si zvykl nosit vlastní vůni.
A když mu učitelka pomáhá s obouváním, říká: „Dobře, tak…
Co je to sakra za vůni?“
Syn si vždycky dojde pro pastelky a omalovánky
a namíří si to rovnou k holkám. Kluky prostě obejde
a rovnou za kočkama.
Půjčuje jim pastelky.
„Vezmi si zelenou. Chceš moji zelenou? Je tvoje.“
Užívám si tu podívanou a najednou se objeví učitelka
a rozšlape mi bábovičky.
„Nechtěl byste mu obléct tu košili?“
Já na to: „Proč?
Užívá si to. Koukněte na něj!
Do vedlejší třídy chodí lev.“
Ona na to: „Nechceme, aby se ostatní opičili.
- Mohl byste něco udělat?“ - „Jasně, chápu.“
Zavolám na něj: „Pojď sem!
Hele, obleč si tu košili. Ostatní žárlí.
Vím, že jsi smutnej, ale neboj. Sundáš si ji v obchodě cestou domů.“
A pak mu říkám:
„Koukej se tu dělit o hračky.
Poslouchej učitele.
Říkej ,prosím a děkuju‘. Rozumíš?“
A s plácnutím po zadku ho pošlu zpátky.
A on jde. Takhle mluvím se svým synem.
Nemluvím s ním jako s miminem, i když to někteří otcové dělají.
Říkají:
„Půjč ostatním svůj náklaďák, dobře?
Poděl se. Buď hodnej.“
Ne, já se synem mluvím jako s odborářem,
co jezdí 15 hodin denně po skladu
na ještěrce.
Tak se dám na odchod a učitelka na mě: „Promiňte, kam jdete?“
Já na to: „Vyzvednu ho ve tři.“
Na to odpoví: „My tady podporujeme účast rodičů na výuce.
Nechcete se tu pár hodin zdržet?“
Pár hodin?
Co bych tam sakra dělal?
Nejsem učitel.
No ne? Nevím, co se dnes ve škole odehrává.
Za mě byly školy dynamické prostředí. Učitelé pili,
děti se rvaly, lidi kradli a bůhvíco ještě.
Co mám dělat?
Dneska je všechno tak milý.
Pořád se tam zpívá.
Přijde učitel a začne:
„Podívejte na hodiny. Co říkají?
Zbývá pět minut na hraní.“
Nic o tom nevím.
Učitelka říká: „Posadíme se do kruhu.
Do velkého kruhu.
Chyťte své dítě. Utvořte kruh.“
Já na to: „Máme sedět v tureckém sedu?“
„Jo, no…
Neříkáme tomu…
turecký sed.
Je to zamotaná žížala.“
„Cože?
Jaká žížala?“
Netušil jsem, že se Turci naštvali,
svolali zasedání a řekli: „Ukradli nám náš sed.
Tohle svinstvo…
musí skončit.“
Nikdo se v tom už nevyzná.
Nevíte, co je přes čáru,
dokud vám někdo neřekne: „Teď sis zavařil.“
Když chcete prodat dům, v některých státech
už ani nemůžete do popisu napsat, že tam máte chodbu.
Věřili byste tomu? Už se nesmí říkat „chodba“.
A proč?
Ne všichni můžou chodit.
Chcete mi říct, že na prohlídku
přijede chlápek na vozíku,
a realiťák na něj spustí: „A tady je chodba.“
A chlápek: „Co jste to kurva řekl?
Já nechodím.“
Svět je vzhůru nohama.
Prý se dneska máme líp.
Rozhlídněte se. Stojí to za hovno.
Vyrůstal jsem v 70. a 80. letech. Tehdy jsem byl dítě
a občas na ty časy zavzpomínám.
Svět se zdál jednodušší. Oslavy narozenin byly prosté.
Házeli jsme po sobě balónky s vodou.
Pamatujete balónkové bitvy?
Naši nechtěli vyhazovat peníze za balónky, co udrží vodu.
Měli jsme jen ty malý balónky, co pořád praskaly…
Pamatujete?
Napouštíte je vodou a…
Sakra! Bože!
Po párty bylo kolem kuchyňský baterie 18 gumových kroužků.
Tři balónky se povedly.
Ale jakmile byly plný, nemohli jste se dočkat,
až trefíte to otravný děcko.
Balónek proletěl zahradou…
A trefil ho přímo do ucha. Voda mu ošplouchla bubínek.
Ohluchl z toho.
Tři měsíce na to ucho neslyšel.
Doma se ho rodiče ptají: „Jaký to bylo?“
„Jsem hluchej. Byl to nářez!“
Nikdo nikoho nežaloval.
Když jste v 70. letech šli na oslavu narozenin,
čekalo se, že můžete přijít o prst, zrak…
nebo sluch.
Taky jsme si na oslavách hráli s jídlem.
Jídlo bylo důležitou součástí našich oslav.
Když jsem slavil sedmý narozeniny, přišla máma s půlmetrovou cuketou.
Říká: „Zahrajeme si Gagootz!“
„Cože?
Nezahrajeme si radši na slepou bábu?
Co to sakra je
Gagootz?“
Postavila nás do řady, vzala cuketu
a strčila ji kamarádovi…
mezi kolena.
Stál tam sedmiletej kluk,
kterýmu mezi kolenama
trčela cuketa.
A cílem hry bylo…
Museli jsme se otočit doleva
a předat cuketu dítěti vedle. To ji sevřelo mezi kolenama
a pak ji…
předalo dalšímu…
Když vám cuketa upadla, vypadli jste ze hry.
Poslední stojící
si ji mohl nechat. To byla cena.
Přijdete domů z oslavy s cuketou.
Rodiče: „Co to máš?“ Vy: „Nevím, Gagatzu.
Ale dostal jsem recept. Máme ji nakrájet,
obalit v trojobalu a usmažit.
Prý je to dobrota.“
„Cože?
Neměla to být oslava sedmých narozenin?“
„Jo.“
Na další hru vytáhla máma silonky.
Jednu nohavici uvázala kamarádovi kolem pasu.
A do druhý strčila bramboru,
takže ten kluk pak…
Takhle se mu mezi nohama
houpala brambora.
Udělala to dvěma dětem.
Odvedla je na chodník.
A před každýho položila citrón.
Byl to závod. Museli ten citrón odrážet
svýma bramborama.
A to všechno v sobotu odpoledne.
Nikdo nezavolal policii. Byla to normální…
oslava narozenin.
Jako by to bylo včera.
Teď?
Mám svý děti, stárnu. Nejsem z těch, co si stěžují:
„Už jsem starej.“ To ne.
Jen stárnu a začínám si na sobě všímat
určitých změn.
Najednou mám klaustrofobii.
Začalo to před dvěma lety. Do tý doby nic.
Seděl jsem takhle v letadle u okýnka
a uprostřed letu zničehonic:
„Chci pryč!“ Nevím, co se stalo.
Nemůžu si ani vyrazit na akci, jako je tahle.
Nejde to. Nevím, kde budu sedět.
Nesnáším stísněné prostory.
Už je to čtyři roky, co jsem si někam vyšel.
Šli jsme s manželkou na Hamiltona na Broadway.
Všichni o tom tenkrát mluvili. Kdykoli jste někoho potkali:
„Viděl jsi Hamiltona?
Panebože. Je to úžasný.
Viděli jsme to kolikrát?
Kolikrát jsme to viděli?
Třikrát? Viděli jsme to třikrát.
A pokaždý to bylo naprosto…
Změnilo to můj… Změnilo mě to.“
Jakmile tohle slyším, vím, že se mi to nebude líbit.
Moje děti mě změnily, ne Lin-Manuel.
Tak na to jdeme.
Usadíme se.
Vedle mě sedí nějaká žena.
Hrabe se v kabelce a mě to děsně vytáčí.
Pořád tam něco… „Tak už to najdi! Musím odsud vypadnout.
Zlato, musíme pryč. Já na to její hrabání nemám nervy.
Nevím, co hledá, ale strašně mě vytáčí.“
Pak to začalo. Po deseti minutách
říkám manželce, že netuším, o co v tom jde.
Nechápal jsem to. Nerozuměl jsem tomu rapu.
„Co to říká?“
A ty postavy. Ani nevím, co ten Hamilton udělal.
Šel jsem tam, abych zjistil, čím byl ten chlap tak úžasnej.
Měli byste o mně a mé ženě něco vědět. Jsme natvrdlí.
Myslím jako pár. Jsme oba stejně natvrdlí.
To se ve vztazích často nevidí.
V normálním zdravém vztahu
je vždycky jeden chytřejší než ten druhý.
Takže spoléháte, že se ten chytřejší vyzná v knížkách, filmech
a životě.
V našem vztahu to tak není.
Ptám se ženy, jestli ví, o co v tom jde. „Ne, ty jo?“
„Vůbec!“
Jen tam tak sedíme jako dva dementi.
Takže o přestávce…
Když rozsvítili, myslel jsem, že je po všem. „Díkybohu!
Jde se na ústřice.“
Pak jsem zjistil, že nás čekají ještě dvě a půl hodiny.
Nemám rád přestávky. Ať je to radši za mnou.
Nechci se někde půl hodiny courat. Ale šli jsme
a potkali tam vysoce inteligentní známé.
Tak jsme se dali do řeči.
Blábolili o amerických prezidentech, válkách a podobně.
Už jste se někdy bavili s vysoce inteligentníma lidma?
V hlavě mi jede: „Nemůžu k tomu dodat ani hovno.“
Jen jsem přikyvoval.
„Jo, ne, 18. století…
Jo, to bylo dávno.
Ne, to je dávno pryč, 18. století. Dávno pryč.
Dávno.“
Ten chlap otevřel svůj program a začal mluvit o hercích.
Bylo mi trapně, protože já ten svůj sroloval
a hrál s ním Bon Joviho na stehno.
Ptám se ženy: „Chceš se tam vrátit?
Nemám tušení, o co v tom jde. V půlce už to nedoženu.“
Žena na to: „Taky jsem úplně ztracená.
Netuším, o čem to má být.
Nevěděla jsem, že Hamilton byl černej.“
„Vypadneme odsud.
A tohle už radši před nikým neopakuj.
Prostě ho hrál černej herec.
Mizíme odsud. Máme v hlavě piliny.
Naskoč do auta, zuj si boty a mizíme.
Není nám pomoci.“
Prostě pitomci.
Kdykoli se s manželkou odněkud vrátíme domů,
vždycky ji překvapí, jak rychle se dostanu do postele.
Nevím, co děláte vy po večeru venku,
ale já si vyčistím zuby, svléknu se a bum.
Padnu do postele.
Nemyju si obličej. Umyl jsem si ho před dvěma hodinama.
Čvachtání v umyvadle po hodině a půl venku?
Žena vždycky přijde a pronese: „Bože můj!
- Ty už jsi v posteli?“ - „Jo.
Je noc.
Co sis myslela, že budu dělat? Sekat trávník? Pojď spát.“
Nevím, co v tý koupelně vyvádí.
Ty zvuky, co odtud vychází.
Ta voda…
Pak vyjde a jezdí si po obličeji válečkem s bodáky.
Já na to: „Krvácíš! To má být prospěšný?
Máma s tím vykrajovala těstoviny.
Proč to používáš na čelo?“
Pak na sebe napatlá korejskou masku.
Když to člověk vidí, hned ten sex přehodnotí. „Dneska ne!“
To mám mít sex s hokejovým brankářem?
„Aspoň mrkni, zlato, ať vím, že se ti to líbí.
Jsi to vůbec ty?“
Na mým nočním stolku nic není. Jen lampička.
Na jejím stojí osm lahví vody,
chránič zubů, oční kapky, Paralen.
Co na tý svý straně sakra dělá?
Jak dlouho?
Konečně zaleze.
Musíme si něco pustit. Moje žena nezná žádný filmy.
Za celý život neviděla jediný film.
Běží Shawshank, tak říkám: „To musíš vidět. Je to úžasnej film.“
- „Na to nemůžu koukat.“ - „Proč ne?“
„Už to začalo.“
„Běží to sotva pět minut. Povím ti, co se stalo.“
Ona na to: „Ne, nemůžu se dívat na film, co už běží.“
Ona prostě potřebuje vidět toho lva…
Někteří z vás to nepochopili. „V Shawshanku je lev?
Nevzpomínám si, že by se tam po vězení s Morganem Freemanem procházel lev.“
Problém
našeho vztahu je, že já si dělám starosti.
Zato ona vůbec.
Mám strach, že se k nám někdo vloupá.
Toho se bojím nejvíc.
Jen za moje dětství nás vykradli třikrát.
Teď se jako dospělý bojím, že se v noci probudím s cizím chlapem
v mojí ložnici.
Nemám zbraň. I když proti nim nic nemám.
Ale jak jsem říkal, je mi 49 let a ve svým věku se už nechci učit
žádný nový kousky.
Majitelé zbraní ví, jak je používat.
Chodí na střelnici. Pořídí si skříňku, aby je měli pod zámkem.
Navíc mi přijde, že majitelům zbraní dělá radost,
když se k nim někdo vloupá.
Jen zaslechnou lomcování dveřma
a už křičí: „Hurá!“
Řeknou svý ženě: „Jen lež, zlato.
Měla jsi náročnej den. Já to vyřídím.“
Minulý měsíc nám zvonil alarm.
Je strašně hlasitej. Okamžitě mě vzbudil.
Ale s ženou to ani nehlo.
Například dneska půjdu spát kolem druhý.
Pak se vzbudím v domnění, že je ráno, ale na budíku bude 2:09.
Celou noc se budím v devítiminutových intervalech.
Žena se ráno vzbudí tak, jak usla.
Její strana postele je netknutá.
Žádný vykasaný prostěradlo a rozházený polštáře.
Vlasy jí splývají po peřině.
Moje strana vypadá jako po souboji se žralokem.
Všechno zmuchlaný, polštáře venku z povlaků.
Jsem zpocenej. Proč vlastně?
Po krku mi stéká pot.
Musím si vyždímat trenky.
Co se mi sakra v noci stalo,
že si ráno musím otočit matraci?
Proč jsem promočenej?
Proč ze mě leje?
Takže minulý měsíc
se spustil alarm a ženu to nevzbudilo.
Mě okamžitě, ale nejsem z těch chlapů, co to jdou sami vyřídit.
Jasný?
Křičím: „Vstávej!“
Žena se ptá, co se děje. „Spustil se alarm!“
Ona na to: „Jdi se podívat.“
„Jasně, nechám se praštit po hlavě, zatímco ty vezmeš děti,
utečeš zadem a založíš si rodinu s jiným.
Nasrat. Naskoč mi na záda. Jdeme tam spolu.
Jdi se podívat?
Koho myslíš, že sis vzala? Ramba? Jdeme hezky spolu.“
Podívat!
Kéž bych byl v tomhle ohledu agresivnější.
Snažím se to naučit našeho kluka. Aby byl větší chlap.
Dali jsme ho na fotbal.
Není to ani fotbal. Vlastně nevím, co to je.
Je to asi osm tříletých dětí pobíhajících dokola.
Míč se nehýbe.
Brávám ho
do jednoho velkýho parku v Los Angeles.
Je tam basketbalový hřiště, prolézačky.
Heroin. Krása.
Je to hezký místo
pro rodiny s dětmi.
Jsem z těch chlapů, co prostě jdou ven. Nenosím tašku
plnou svačiny,
vody a náhradního oblečení. Nic takovýho.
Vezmu syna a jdu.
Ostatní rodiče si nosí deky na piknik. Rozprostřou je po trávníku,
roztáhnou slunečníky, vytáhnou talíře s ovocem.
Nejsme na Coachelle. Je to 45minutový trénink.
Taky tam vždycky pobíhá spousta psů bez vodítka.
Vím, že to lidi neradi slyší, ale nejsem zrovna fanoušek psů.
Jasný? Omlouvám se. Určitě tu sedí spousta pejskařů.
Vím, že vás přepadne záchvat paniky,
jen slyšíte někoho tohle říct.
Ale v šesti letech mě pokousal německý ovčák.
Takže když ke mně přiběhne váš pes,
neudělá mi to radost.
Je to hrozba. Ustoupím a vyhodnotím ji.
Sleduju takhle trénink a najednou si všimnu,
že se k hřišti z dálky řítí pes takovou rychlostí,
že ani nedokážu rozeznat rasu.
Proletí hřištěm a málem synovi urazí hlavu.
Přímo skrz ty děti.
Musel jsem se lidí vedle zeptat, jestli to nebyl jaguár.
„Co to tady sakra proletělo?“
A pak si všimnu, že to byl chrt.
Poslyšte, omlouvám se,
ale chrt není mazlíček.
Jasný?
Ty věci umí běhat
rychlostí až 80 km/h.
Jsou to honiči. To znamená, že když něco zmerčí,
tak se za tím rozběhnou a nezastaví, dokud to nechytí.
Nevím, jestli jste viděli nějakýho běžet, ale jde z něj strach.
Ty uši sklopené na hlavě a…
Ty bestie nesmí na silnici. Trhají asfalt.
Asi jsem si natrhnul kalhoty.
Nevím, co se vzadu děje, ale něco se stalo.
Cítím průvan. Bojím se podívat.
Ne, chtěl jsem…
Chtěl jsem se dostat do formy.
Na speciál Netflix musím být ve formě, aby mi padl oblek.
Úplně to nevyšlo. Řeknu vám, je mi dost těsnej.
Škrtí.
Jak se tak rozhlížím, někteří z vás nosí doteď roušky.
Když vás to baví. Mně je to fuk. Mám jiný problémy
než vás a vaše roušky.
Nejsem z těch, co dělají… Mám svůj život.
Baví vás je nosit? Užijte si to.
Lidi svoje roušky zbožňujou. Znáte ty rouškaře?
„Mám roušku.
Vyrobil jsem si na ni řetízek,
kdybych si ji musel sundat. Aby se mi houpala na krku.
Mám náhradní, kdyby si ji někdo zapomněl.
Mám jednu navíc.“
Baví vás to? Fajn.
Pak máme druhý extrém. „Seru na roušky! Nebudu je nosit!
Žádnou roušku nechci!
Nikdo mi nebude rozkazovat!“ Fajn.
Dobře. Chcete být v tomhle týmu?
Klidně. Je mi fuk, co si vyberete.
Je mi to jedno. Já se znám.
Mně se na paty lepí smůla.
Nechci ten virus pomlouvat.
Ať se epidemie vyvíjí jakkoli, nikdy si z něj nedělám srandu.
Nebudu jako ostatní.
Víte, koho myslím?
„Žádný virus není!“ A vzápětí…
Ne!
Nebudu na smrtelné posteli chroptět: „Dejte mi vakcínu!“ Ne!
Naočkoval jsem se. A ne proto, abych zachránil život sobě.
Fakt ne.
Ani abych zachránil život vám.
Naočkoval jsem se ze stejného důvodu jako většina Italů.
Jakmile se Italové dozvěděli,
že vás covid může připravit o chuť…
Vyděsilo nás to k smrti. Okamžitě jsem běžel na očkování.
Mám dvě, Modernu a Pfizer. Říkám: „Perte to do mě!
Je mi fuk, jestli mě to zabije.
Aspoň umřu s chutí masových koulí v puse.“
Nebudu žít 15 měsíců bez chuti. To radši umřu.
Nechal jsem se naočkovat ve Walgreens.
Doufal jsem ve zdravotnické zařízení.
S profesionály, ne v obchoďáku,
co prodává časopis People, tampony a Bubble Yum.
To mi nezní zrovna bezpečně.
Nervózně jsem čekal ve frontě.
V rozhlase slyším: „Pracovník na očkování.
Pracovník na očkování.“
A chlápek, co doplňoval Gatorade, se rozběhl k lékárně.
Jsem nervózní, podívám se tam.
Lidi často vykolejila jedna otázka.
A sice: „Do jaký ruky to chcete?“
Když tam přijdu, ptají se mě: „Jste na něco alergický?“
Řekl jsem: „Nebudu říkat, jaké mám nemoci
uprostřed Walgreens.
Píchněte mi to a uvidíme.“
Tak mě naočkuje a mně začne téct krev.
Ptám se: „To je normální?“
A on: „Bože můj.“
„No tak, brácho.
Zalži mi. Vymysli si, že takhle krvácí dvě procenta lidí.
Jsem z toho nesvůj.“
„Ještě jsem neviděl, že by někdo tak krvácel.
Nedal byste si Gatorade? Máme pomerančovej, hroznovej, modrej.
Chcete modrej?
Jakej chcete?“
Pak vám řeknou, ať počkáte. Nevím, kdo to vymyslel.
Řeknou vám, ať počkáte 15 minut.
A já jako idiot: „Jasně, počkám 15 minut.“
Jak dlouho tu jste?
„Osm minut. Čekám, kdy mě klepne,
ale zatím nic.
Asi to dám. Je to dobrý.
Chlap vedle mě měl na stehně vyrážku.
Nevím, jestli s tím přišel, ale myslím, že to přežiju.“
Patnáct minut. Ale co hodlají ve Walgreens dělat,
kdyby se něco stalo?
Zavolají pokladní?
- „Jde mu pěna od pusy!“ - „Bože můj!
Být to vratka, věděla bych, co s tím, ale takhle…
Za tohle mě neplatí. Nevypadá to moc dobře.“
Patnáct minut.
Nikdo nešel po 17 minutách k autu a nezačal…
Stačí 15 minut a bude to dobrý. Přežiješ to.
Já vám nevím. Snažím se moc nestresovat. Protože se vždycky
rychle naštvu.
Minulý týden jsem šel do kavárny.
Byl jsem ve čtvrti, kam moc nejezdím, ale potřeboval jsem kafe.
Obvykle má každý svou oblíbenou kavárnu, kam pravidelně chodí.
Ale já měl smůlu. Byl jsem v jiném městě.
Přišel jsem do takové té hipsterské kavárny. Znáte je?
Přijdu tam a všichni mají na noteboocích samolepky.
Když jste 42letej dospělej chlap
a máte nálepku
Chewbaccy na MacBooku Pro, měli byste se zamyslet nad tím,
jakým směrem se váš život ubírá.
Stojím ve frontě a prohlížím si chlapa za kávovarem.
Tričko mu končí nad pupíkem.
A hned mě to naštve.
Břicho má chlupatý jak… No tak, brácho.
Je osm ráno. Nechci vidět,
jak se ti chlupy lepí k pupíku.
Ten chlap neměl…
Měl zapadlej pupík.
Víte, co v tý díře žije?
Jestli ho taky máte, zkuste do něj doma fouknout
stlačený plyn a sledujte, co z něj vypadne.
Když má pracovník v gastru odhalený pupík,
rovnou by mu mohlo koukat ze šortek levý varle.
Je to to samý. Varle, pupík, chlupy. Pryč s tou dírou
od buchet!
Chlápek se natáhne pro croissant
a tou dírou se otírá o buchty. Fakt to nikdo nevidí? Vem si zástěru!
A když vidíte, koho dneska zaměstnají…
Kdo tam pracuje?
Už jste si někdy něco u někoho objednali,
i když jste věděli, že to stoprocentně nedostanete?
Objednal jsem si u něj kafe a on řekl, ať počkám o kousek dál.
Je to trapný. Musíte jít čekat na kafe s ostatními lidmi,
co taky čekají.
Nastane nepříjemná situace, kdy se k nim musíte připojit.
„Ahoj!
Na co tu čekáte? Na kafe?
Co sis dal?
Já cappuccino. Co ty?“
„Nevím. Nechal jsem to na něm.“
Objednal jsem si teplý kafe, ale on mi přinesl ledový. „Tak fajn.
Vypiju si ho studený.“
Nejsem z těch, co zastaví celý provoz. „Dovolíte?
Objednal jsem si teplý kafe
a dostal ledový.“
Co máte dělat? Jen tím toho chlapa na celý den rozhodíte.
Nezvládne to zpracovat.
Dali jste mu něco úplně jinýho. Chtěl udělat…
cappuccino.
„Chtěl jsem dělat cappuccino, ale on řekl…
Říkal, že chce teplý kafe.“
Tak jsem si to ledový kafe vzal. Bez brčka.
Teď už vám ho nedají.
Musíte si o něj říct a dostanete brčko z křídy a překližky.
Nevím, co se s nima stalo.
Prý v oceánu umřela nějaká želva.
A já si teď přivodím aneurysma,
jak se snažím pít přes brčko vyrobený ze sádrokartonu. Vraťte nám brčka!
Rozpouští se!
Už v půlce nápoje!
Ne, to je dobrý. Kvůli tomu umřela jedna jediná želva?
Volal jsem si s tátou přes FaceTime. Je mu 76.
Už se rozpadá.
Jestli máte rodiče v tomhle věku,
všechno je bolí.
Když s nimi mluvíte, pokaždé vám řeknou,
jak na tom jejich tělo je.
Minulý týden jsem se zeptal, jak mu je.
„Jak mi je? Na levý oko nic nevidím!
Tak mi je!“
Ale pokaždý je to něco jinýho. Ta bolest se přemisťuje.
Ptám se: „Co to tvoje oko?“
„Oko už mě nebolí, ale sleduj. Nemůžu hýbat rukou.
Místo ruky mám dráp. Nepohnu s ní.“
Viděli jste někdy, jak vám rodiče stárnou před očima?
Včera mi volal přes FaceTime.
Ptá se: „Volal jsem já tobě, nebo ty mně?“ Cože?
Nedávno mi řekl, co se bude dít, až umře.
Italové mluví o smrti zcela otevřeně.
Zvlášť ty ze starý školy.
Všechno si dopředu zaplatí,
aby to děti nemusely řešit.
Řekl mi: „Až umřu, budeš brečet. Nic víc.
Až umřu, zavoláš Mariovi do pohřebního ústavu Cumberland.
Všechno už je zaplacený.“
Nikdy neuvidíte, že by Italové na Facebooku vybírali na rakev pro dědu.
Jasný?
Už to zařídil.
Řekl mi, že nechce do země. Objednal si přihrádku
v mauzoleu.
Řekl: „Pojď, chci ti ji ukázat.
Ukážu ti v mauzoleu, co jsem si koupil.“
Byla to zeď.
„No tak, pojď!“
Takže jsme tam
a on říká: „Jsem třetí shora.
Tvoje matka sem půjde první.
Nechci, aby byla vzadu. Půjde první.
A já pak chci být u zdi.“
„Není to fuk? Budeš tuhej.“
„Chci být u zdi, kdyby mě museli vytáhnout.“
Tak říkám: „Proč radši nechceš být dole?
Mohl bych ti sem nosit kytky.“
„Blázníš? Za to chtějí o 20 táců víc!“
Dejte mě ke stropu, vezmi těch 20 táců
a rozděl si je se ségrou.“
Tak říkám: „To se budu muset zaklánět
a všechno ti tam házet.“
„Mám tě rád!“
Táta chce pohřeb, jak se sluší. I s karem.
Nechce žádnou oslavu… Lidi teď dělají oslavy života.
Řekl: „Nechci žádnou oslavu! Nechci, aby byl někdo veselej, až umřu!“
Nedávno jsme šli na večeři.
Jsme v restauraci.
Řekl jsem mu, že musím jít na záchod.
Říká: „Já taky, tak pojď.“
A já: „Ne, jdi první.
Až se vrátíš, půjdu já.“
„Ty tu chceš sedět sám? Já teda ne!
Půjdeme spolu.“
Tak jdeme.
Jdeme s tátou spolu na záchod.
On jde do kabinky, já k mušli.
Táta má zvětšenou prostatu.
Což znamená, že když jde na záchod, neteče to jedním proudem.
Vychází to z něj postupně.
Jasný?
Tak je v kabince a nadává, zatímco se snaží vymočit.
Dělá:
„Kurva, dělej!
Ty svině!
Dělej, ty sráči!“
A v tu chvíli tam vejde další chlap.
A postaví se k mušli vedle mě.
Je hlasitej. Znáte ty hlasitý typy?
U všeho vydávají zvuky.
Co se vám stalo s dýchací soustavou,
když z vás na veřejných záchodech vychází tyhle zvuky?
Pak se opře o zeď. Viděli jste někdy chlapa, co se opírá?
Co se vám na tom záchodě stalo?
Spadli jste dovnitř
a teď se musíte držet? Co?
A pak začal psát esemesku.
Jednou rukou se drží tady a druhou píše.
Na záchodě musíte celou dobu pozorně sledovat, co se dole děje.
Když přestanete, přeteče to až přes zeď.
Musíte to pořád hlídat. Jasný?
Takže on tam tak stojí a do toho můj táta pořád…
„Mám hlad! Dělej, kurva!“
A pak ten chlap
taky začal a já netušil, co to z něj leze.
Vypadalo to jako med. Znáte ty chlapy, co močí hustej med?
Hrozně nahlas močil na deo tabletu.
„Nechceš to namířit někam jinam?“
Jako by z něj tekl med.
Já močím potichu.
Mířím nalevo, aby to hned steklo do koryta
a potichu to odteklo odpadem pryč.
Chčiju jako Tesla.
Jste skvělí. Bůh vám žehnej, Las Vegas.
Díky, že jste přišli.
Překlad titulků: Anna Farrow