Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Mina damer och herrar, en applåd för Tom Papa!
Se på er, bara.
Washington DC! Tack för att ni är här.
Så trevligt.
Jag älskar den här stan. Det är jätteroligt här.
Det blir roligare för varje år.
Jag är glad att vara här.
Jag har gått igenom en del förändringar hemma.
Vi släppte av min yngsta dotter, sista barnet, på college.
Nu är alla bortflugna
och ingen berättar hur svårt det är
att låtsas vara ledsen.
Inte en enda tår.
Jag trodde att jag skulle gråta. Det känns kymigt.
Men jag är nog lyckligare än nånsin.
Det är okej.
Vi gjorde allt som vi skulle.
Jag älskar henne oändligt. Jag älskar de båda två.
Men, du vet, det är över nu.
De vill att pappa ska vara glad. Inte sitta i deras sovrum och storgråta.
De vill att han reder sig, mikrodoserar och tittar på Rick and Morty, ensam.
Det är det jag gör.
Jo.
Jadå.
Jag är fri nu. Jag har aldrig haft frihet förut.
När jag var liten, jag vet inte hur det var för er,
men jag fick bo hos mina föräldrar.
Och jag kunde inte dricka eller röka, för de var jämt där.
När jag kom ifrån dem skaffade jag egen familj.
Ingen talar om för en att när man får barn blir de ens nya föräldrar.
Man får inte dricka eller röka, för de är jämt där.
Och de kan inte bevara hemligheter.
Men nu, för första gången, är alla borta och jag gör allt det där.
Jag kan dricka martinis mitt på blanka eftermiddagen.
Ja.
Jag vet att ingen plötsligt ringer och vill ha skjuts hem från karaten.
Under många år gjorde jag skumma körningar klockan fyra på eftermiddagen.
"Åh, jag fixar det. Jag hämtar."
Jag har inte kläder på mig hemma längre.
Vad är poängen? Min fru åker till jobbet, byxorna åker av.
Hundarna är så glada. "Du är en av oss nu!"
Jag rullar runt i trädgården, min hund ser på.
"Gnugga arslet mot det här trädet. Det är härligt."
Och hon har rätt. Det är det.
Det är ett speciellt träd.
Men jag ska vara ärlig.
Det dödade oss nästan.
Att ha barn är inget skämt.
Om man inte har barn nämner andra det så nonchalant.
"När gör ni slag i saken? Ni borde ha barn."
Nej, tänk noga efter om ni ska skaffa barn.
Ni skulle ha sett mig före experimentet.
Jag var smal. Jag hade långt, lockigt hår.
Och jag kunde se.
Jag hade en örns skarpa blick, nu har jag krabbögon.
Det är bara tomma skal kvar av mig och min fru.
Vi kan stå i köket en dag
och hon säger: "Vi kan busa lite. Ingen ser nåt."
Jag svarar: "Ja, det kan vi.
Eller så kan vi lägga oss på det kalla golvet ett tag och blunda.
Det är så skönt här.
Vi ska inte dö. Vi vilar bara."
Jag kan inte se längre. Inte hela tiden.
Bara när jag kör på kvällen med andra trafikanter.
Det är mycket som kommer emot mig, som ett fyrverkeri.
"Jag siktar väl på den mörka delen i mitten."
Jag förväxlar soptunnor med människor när det är mörkt.
"Varför är alla ute ikväll?"
"De ska bara hämta återvinningen i morgon. Oroa dig inte."
Man måste anpassa sig. Jag använder trottoarkanterna nu.
Det är därför de är där. Jag rikoschetterar hem till huset.
Men det är skönt. Jag kan återgå till att vara den jag var förut.
När man får barn måste man vara som Stålmannen.
Barn söker skydd hos en och man har inga nya färdigheter.
De sparkar ut en från sjukhuset. "Lycka till!" Inga instruktioner.
Och jag var inte Stålmannen. Nu kan jag medge att jag bara är en kille.
Och de vet att de har tur som överlevde.
Många gånger som ung pappa ville jag gråta. Men det kan man inte.
Mina barn skulle inte komma hem och se mig snyfta vid köksbordet.
"Pappa, vad är det?"
"Allt är fel!
Jag fattar inget av det här!
Jag har inga pengar. Har ni det?
Jag såg ett födelsedagskort på köksbänken. Ljug inte."
Man kan inte vara ärlig när de är små.
"Finns monster på riktigt?"
"Jag vet inte. Antagligen.
Ibland känns det så. Eller hur?
Ibland hör jag nåt uppe på vinden Vad är det?"
Man kan inte säga så. De kommer ner till frukost:
"Gudskelov! Ni lever. Jag trodde inte ni skulle klara er."
"Jag hörde ett tuggande ljud och trodde det var ni."
Nu kan jag vara rättfram och säga: "Nej, jag gillar inte när det är mörkt."
Ingen gillar när det är mörkt. Eller hur? Det är läskigt.
I vårt grovkök har vi en dörr som stängs med fjäderkraft.
Den leder till garaget, där vi förvarar allt möjligt.
Och dörren stängs automatiskt.
Men ljusknappen är på andra sidan, vid hyllorna, och det är för långt bort.
Man kan inte hålla den med foten så det gäller att tajma det rätt.
Man sträcker sig, kanske efter påskpynt…
Dörren stängs och det blir mörkt.
Vad som än har jagat mig hela mitt liv bara: "Nu har jag dig!"
Det kunde jag inte säga då, när jag nattade två söta änglar.
"God natt, tjejer. Vi ses i morgon."
"God natt, pappa.
Kan du ha ljuset på? Det är läskigt i mörkret."
"Nej.
Det finns inget att vara rädd för. Vi ses i morgon bitti."
Sen springer jag till mitt rum och tänder alla lamporna.
Mörkret är läskigt, jag vet ju det.
Jag hör genom hallen hur de snyftar.
I timmar.
Jag gjorde ett dna-test innan de åkte.
Jag rekommenderar det verkligen.
Det känns lite skumt att ge sitt dna till ett företag.
De gör ju inget bra med det.
De kommer definitivt att klona oss i framtiden.
Men än sen? Vi är döda då och det är spännande.
Ett gäng av oss mot robotarna. Visst låter det häftigt?
Sex av oss springer genom ett vetefält, utan könsdelar.
Långt hår som man aldrig hade.
Man lär sig karate och äter ekorre. Det är spännande!
Men på kort sikt… man får inte bara reda på släktarvet,
det förväntade jag mig, men man får hemligheterna på köpet.
Det var en spännande överraskning.
Alla hemligheter kommer fram i dna:t. Det går inte att dölja det.
Dna är som den fulla farbrorn som plötsligt hälsar på en jul.
"Vänta lite, tror du det där är din riktiga farsa?
Nu ska du få höra."
Vi visste att i vår släkt hade vi mest italienska gener,
och lite tyska, som vi inte pratar om.
Det mesta vara italienskt, lite tyska och så lite franska.
Jag ringde mamma. "Varför det franska?"
"Jaha, hemligheten är ute. Din mormor var en hora."
"Ursäkta, vad kallade du henne?"
"Ja, nog var hon en hora. Hon låg med män i hela Europa.
Därav dina konstiga ögonbryn och att din morbror är gay."
Det funkar inte så.
Inga fler hemligheter.
Dna och sociala medier. Jag turnerar över hela landet.
Folk släktforskar och dyker upp. "Jag tror att vi är släkt."
Jag ringer mamma. "Vem är Holly?"
"Vad vet du?"
"En medelålders kvinna i Tampa vill komma på thanksgiving.
"Och hon är väldigt lik pappa!"
"Jäklar. Hon hittade oss."
Familjer hade hemligheter i generationer. Djupt begravda hemligheter.
Allt som gjorde dem generade inför grannarna,
som de inte förstod eller gjorde dem obekväma,
då ljög de helt enkelt, eller så åkte det upp på vinden.
Oönskat barn? Upp på vinden.
Odiagnostiserad adhd? Upp på vinden.
"Är det din pojke som stammar?" "Vilken pojke?" Upp på vinden.
Barn i hela Amerika såg ut genom vindsfönster.
"Vart ska alla?"
"Jag vill också ha en ryggsäck!"
Så sorgligt!
Som barn, om du anade att det fanns en familjehemlighet,
och du frågade de vuxna, ljög de dig rakt upp i ansiktet.
"Vem är gubben i garaget?"
"Vilken gubbe?"
"Det har bott en gubbe där rätt länge."
"Finns ingen där."
"Jo." "Håll tyst!"
Vilken bra tid att vara förälder. Kan ni tänka er?
Man kunde säga åt sina barn att hålla tyst, utan omsvep.
Inga långa samtal eller förklaringar.
Bara "håll tyst"!
Hur mycket lättare hade inte det varit?
"Varför är solen varm?"
"Jag vet inte. Kan du hålla tyst?"
"Det var onödigt."
Ännu lättare att vara pappa, för man sågs inte som en av föräldrarna.
Man dök bara upp och gav alla stryk ibland.
Min pappa betedde sig som om vi var främmande inkräktare i tv-rummet.
"Var fan kom ungarna firån? Få ut dem härifrån!"
Mamma föste ut oss. "Låt er pappa vara ifred."
"Vi lekte bara." "Och nu håller ni tyst."
Det var en annan tid.
Vi hade en farbror som gav upp.
Han ställde sig upp under middagen och gick ut.
Och han kom inte tillbaka, han lämnade familjen bakom sig.
Han bara gick. Vi frågade var farbror Bob var.
Och de ljög, utan vidare. De sa att han åkt till Sibirien.
Han var inte i Sibirien.
Han åkte till sin flickväns lägenhet i samma stad och bodde där i två år.
I samma stad.
Vi såg honom ibland.
Vi var i mataffären. "Är det farbror Bob?"
"Nej, den skitstöveln är i Sibirien."
"Det liknar farbror Bob." "Du ska hålla tyst."
En dag kom han tillbaka, satte sig ner och fortsatte äta.
Som om inget hade hänt. Vi frågade hur Sibirien varit.
Han svarade: "Så hette hon inte."
Det är bättre nuförtiden. Det är bättre att veta sanningen.
Vi hjälper människor, vi gömmer inte saker på vinden.
Vi tar itu med mental hälsa, vi hjälper varandra.
Det är mycket trevligare. Alla går i terapi.
Om du behöver nån att prata med och du går i terapi, bra jobbat.
Jag går inte, men bravo.
Jag har mycket att jobba på. Men jag har kul.
Och om jag går i terapi kommer de att sätta stopp för det.
Jag vet vad mitt problem är. Jag äter och dricker för mycket.
"Vill du inte veta varför?"
Jag vet varför.
Livet är kämpigt, äta och dricka är kul.
Alla har problem att dras med. Det har vi alla.
Jag snattar fortfarande.
Det borde ni också göra. Det är kul.
Man snor saker när man är barn. Jag åkte aldrig fast, så jag kör på.
Jag är obesegrad.
Inte stora saker, jag är inte dum. Småsaker, som tandtråd och godis.
Sånt man inte ska behöva betala för.
Vet ni vad jag menar? Jag betalar inte för pennor.
Jag ger dig inga pengar för pennor. Jag stjäl pennor.
CvS, Walgreens…
Om du och jag umgicks skulle jag fixa en penna åt dig.
Prova, det är kul.
Särskilt som vuxen. Ingen vill tjafsa med en.
En 16-årig butiksföreståndare ser en klubba halka ner i fickan.
"Jag har inte tid med sånt här."
"Anmäla min rektor till polisen? Det här är löjligt."
Ju äldre jag blir, desto mer kommer jag att sno. Det kan jag lova.
När jag är 80 kommer jag inte att göra annat.
Vakna, dricka kaffe, gå till Best Buy och länsa stället.
"Han är här igen! Vad har han? Ser ut som en Playstation."
"Ska vi ta tillbaks den?" "Nej, följ honom till bilen."
"Han somnar innan han sätter på den. Det ordnar sig."
Vi är bättre på att hjälpa barn nu.
När problem uppstår finns det bra lärare som hjälper dem.
När jag var barn hade lärarna ingen aning.
De kallade mig hyyperaktiv. Det är vad de sa till mina föräldrar.
Varje terminsstart: "Grabben är hyperaktiv."
"Han pratar hela dagarna och på lektionerna.
Sånt får det bli ett slut på.
De dök upp, rättade till peruken,
tog en shot whiskey och kastade saker på oss.
De kastar jämt saker. Suddgummin, kritor.
Min bästa vän fick en ordbok i skallen.
Rakt på planeten.
Vi behövde inte Adderall. Vi var fokuserade.
Våra liv hängde på det.
Vi hade en spansklärare som ofta kom in så bakfull
att det var 50 % chans att hennes bröst trillade ut.
Vi var fokuserade.
Muy bien!
Om du går i terapi, ska du veta att det aldrig tar slut.
För vi blir inte fixade, det går inte.
Ingen har sagt till mig: "Jag har slutat i terapi. Jag är botad."
Det fungerar inte så.
Vi är fysiska varelser.
Vi förändras ständigt, vi utvecklas och förfaller.
Det påverkar en fysiskt och känslomässigt,
för varje sekund och minut.
Man kan tänka för mycket på det,
vi är ett pågående projekt.
Ibland tror jag att mina känslor
helt och hållet beror på vad jag åt den dagen.
Har ni haft en dag när ni tänkt: "Doritos? Det var ett tag sen."
En halvtimme senare: "Jag tror jag tar livet av mig."
"Varför är mina ögon varma? Jag mår konstigt.
Ständig föränring. Jag känner ingen av er, men jag vet
att ni är lite annorlunda nu än innan showen började.
Marijuanaruset avtar,
alkoholen kickar in.
Vissa av er åt inte och ni är sura.
Andra åt för mycket, är gasiga och väcker anstöt i bänkraderna.
Nån sitter mitt i raden och tänker på att kissa. Det borde du ha gjort.
Vi är inte lyckliga jämt heller. Sätt inte den pressen på dig själv.
Du är inte mindre värd bara för att du inte är lycklig jämt. Det är en lögn.
Vi ska inte vara lyckliga jämt.
Det är som ett kokainrus. Här uppe.
Ingen är lycklig jämt.
Clowner är jämt glada och de skrämmer livet ur alla.
De går runt och ler jämt.
För de dödar saker på natten och tänker på det under dagen.
Vi ska inte vara lyckliga jämt.
Lycklig är här uppe. Det är bra att vara glad,
men det är här nere. Glädje ligger på den nivån.
Depression är precis under där.
Precis där har vi den.
Så nära glädje, och hela dagen…
Vi skulle inte ha komedi om vi var lyckliga.
Vi skulle inte vara här nu. Det är så det fungerar.
Vi skrattar i ett par timmar.
Så fort det är slut är det hem till Skitköping.
Ja. Hem till era liv i Skitköping.
Det är okej. Jag bor också där.
Lyckan är inte ständig.
Tänk på tavlorna på fina museum,
på alla storheter ur historien.
Drottning Elisabet, Jeanne d'Arc, Washington, Jesus.
Inte ett enda leende. Har ni tänkt på det?
Ingen ler.
Inga målningar av Lincoln och hans polare så här…
Det finns ett berömt leende av Mona Lisa, och det är uselt.
Det är ett leende som man ger nån som stiger in i hissen i sista minuten.
"Du kunde inte vänta? Okej.
Du trycker på alla knapparna. Toppen. Kul att ha dig här."
Ibland behöver man perspektiv för att veta att man är okej.
Jag går till sunkiga barer. Varje stad har en.
Gör det. Du vet vilken jag menar.
Den har inga fönster, bara en liten glugg i dörren.
Ingen går in eller ut.
Dörren har en konstig beklädnad.
Gå in mitt på eftermiddagen.
Köp drinkar till 80-åringen som sitter vid den slitna baren
under tidernas sorgligaste julslinga som har hängt där sen 1937.
Bjud gubben på några glas. De kallar honom Popeye,
men ingen vet vad han heter.
Lyssna på hur han stred i alla krig, förlorade pengar i varje lågkonjunktur
och har haft alla könssjukdomar.
Efter en timme går du ut i ljuset igen och du mår bättre.
"Jag kommer att klara mig."
Det är svårt att må bra.
Jag mår inte bra just nu.
Gör ni? Jag har kul, men jag mår inte bra.
Mår ni bra? Nej, ni känner er feta. Det gör vi alla.
Ja, inte fet, men svullen. Definitivt svullen.
Men vi kan kissa ut det, tror ni inte?
Det är bara vatten i kroppen.
Vatten blandat med kycklingfingrar, mac and cheese
och glassen som vi äter stående i köket när familjen har somnat.
Nej, jag ska inte kalla dig fet. Du vet vad som är fel.
Du är kanske inte fet, men det är nåt du ogillar.
Det är nåt vi alla dras med, och du tänker på det nu.
Konstiga kärlekshandtag,
en skev bröstvårta. Jag har sett många såna.
Den kryper iväg åt höger utan anledning.
Alla tittar hit, men hon går dit bort.
Många fötter, det är säsong för fötter nu.
Jag ser dem på flygplatsen, många skumma fötter.
Många medelålders kvinnor utvecklas inför våra ögon.
De får extratår i realtid.
Har ni sett det? Bredvid stortån finns det en stor utbuktning.
Det kan vara användbart hemma när du krattar löv,
skickar mejl och svarar i telefon samtidigt.
Men du är bland folk, så vad sägs om strumpor?
Vi torterar oss själva. Jag tror att hjärnans främsta syfte
är att samla på alla glåpord som vi utsatts för, förvara dem
och spela upp dem om och om igen tills vi är döda.
Och det slutar nog inte ens då. Det slår jag vad om.
Jag kommer nog att se ner på mig själv i kistan och tänka: "Jag ser hemsk ut.
Vadan träningsoverallen? Jag hade aldrig på mig den.
Hur kan jag vara död och ändå se svettig ut? Jag är sämst."
De flesta av förolämpningarna och den dåliga självkänslan man har
är från gamla förolämpningar.
Det är inget nytt.
Det är så långsint din hjärna är.
Ingen förolämpar dig nu.
När var sista gången nån sa till dig i snabbköpet: "Det dallrar när du går"?
Nån står bakom dig vid kassan. "Du ser fattig ut."
"Jag handlar åt min familj."
Det var när du var liten, när du först gick till skolan.
"Hej då. Jag ska till dagis."
Du gick till skolan helt upprymd, och de andra barnen kom springande.
"Du luktar skinka."
"Varför säger du så? Jag är här för att rita och få vänner."
Trettio år senare går du där hemma:
"Jag får inte befordringen. Alla vet att jag luktar skinka.
De ger den till Donna. Alla älskar Donna.
Hon luktar kakor."
Bara våra hjärnor, förresten. Andra djur har inte det här problemet.
Din hund har inte dåligt självförtroende.
Din hund kallar inte sig själv en sopa
ens när han äter ur soporna.
Han sitter inte på soffan efteråt och grämer sig.
"Vad är det för fel på mig?
Jag måste ta mig i kragen.
Jag sa till alla på nyårsafton, inget mer skräp.
Jag sa det till alla i rummet.
De lämnade dörren på glänt och jag gick helt överstyr.
Jag kan inte gå ut när jag ser ut så här."
Nej, din hund sätter sig i soffan: "Tack, det var sjysst gjort.
Tack. Jag älskar dig med.
Jag åt upp allt.
Till och med påsen. Japp.
Vet du varför? För jag är en duktig pojke.
Ja, det är jag. Jag är en duktig…
Förlåt.
Herregud, jag spydde. Förlåt.
Ska du torka bort det? Nej, gör inte det.
Jag ska äta det med.
Min tur att göra nåt för dig.
Jag tror att jag har en avokadokärna i röven.
Oroa dig inte, vi tar det på onsdag när du är sen till jobbet. Glöm det nu."
Man ska vara mer som sin hund. Vara lika snäll mot sig själv.
Jag menar det. Var inte så hård mot dig själv.
Vad är målet här, mina vänner? Att se fantastisk ut?
Nej, det är att överleva. Håll er vid liv, det är allt.
Och ni är här ikväll, så ni klarade det. Grattis!
Tja…
Jag vet inte om applåder är nödvändiga.
Det är mer eller mindre självgående vid det här laget.
Det är inte så svårt att överleva.
Alla nära missar man haft och ändå är man här.
Man har jämt nära missar.
Varje gång det händer är det fantastiskt underhållande.
"Bussen var så här nära!"
"Hur länge var du under flotten på poolpartyt? Herregud!"
Saker fastnar i halsen på en.
En gång fick jag en pachinko-kula i hjärnan.
Pachinko är som flipperspel, men med små lagerkulor.
När jag var barn insåg jag att kulan passade perfekt i näsan.
"Det här blir skitkul. Jag sätter en i näsborren här,
täpper för den andra, och skjuter ut den i min kompis ansikte."
Kul skämt.
Jag hade allt på plats, insåg hur kul det skulle bli
och jag andades in.
Jag vet inte vart den tog vägen.
Det var en märklig resa till akuten. "Få ut den!" Det var pinsamt.
"Han tycker att han är rolig. Berätta vad du gjorde."
"Få ut den bara."
Många nära missar. Vi elchocker oss hit och dit.
Hur många gånger har ni… överallt.
Varför vet vi alla hur batterier smakar?
För att vi är dumma, och vi har tur som lever.
Jag hade en rummis på college som drack ren etylalkohol
och tände på sina fisar framför alla.
Varje kväll.
Till och med den killen lever fortfarande.
Han är advokat i Phoenix.
Folk kommer till honom med sina problem.
De vet inte att han bara är en hattig hjärnstam i kostym.
Tänk att vi lever efter all mat vi äter i det här landet. Herregud!
Vi har det trevligt, men vi äter onyttigt.
Vi är det enda landet som har en landsvid varmkorvätartävling.
En varmkorvätartävling!
En varmkorv är det värsta man kan stoppa i kroppen.
De har gjort studier på att varje varmkorv du äter
kortar ditt liv med 30 minuter.
Det är en nationell nödsituation!
Stoppar det oss? Nej, för fan!
I stället håller vi en tävling som vi visar på tv den 4 juli,
för att skina ljus på de mest lovande bland oss.
Vi ger dem till våra barn vid grillfesten.
Kom ner från studsmattan, släck cigaretten och ät korven.
Visa lite respekt.
Vem bryr sig? Ett 30 minuter kortare liv händer ju inte i kväll.
Man äter inte varmkorven i dag och går miste om kvällen.
Nej, det är på slutet, när allt är konstigt och läskigt.
Säger du att jag för varje varmkorv
har 30 minuter mindre tid att stirra på en vägg på ett vårdhem
och vänta på att en främling ska byta blöja på mig?
Då tycker jag att varmkorv låter som supermat.
Vi borde få en varmkorv till varje måltid.
De borde göra om matpyramiden och sätta en varmkorv högst upp.
Men jag vet att det finns så mycket stress och press.
Jag vill inte ge er dåligt samvete eller spä på era dåliga självbilder.
Ni är allesammans vackra. Det är ni. Ni är mirakel!
Det är sanslöst att vi ens finns här i denna stund.
Att allt stjärnstoft i det här stora och galna universumet
på nåt sätt knåpade ihop dig!
Du är ett mirakel och du sitter bredvid ett mirakel. Det är vi alla.
Det är svårt att tänka så ibland.
När man går in på 7-Eleven runt midnatt på väg hem…
Där kryllar det inte av mirakel.
Det ser ut som många misstag.
Det är okej. De är också mirakel, de gör bara märkliga val.
Nej, ni är så vackra. Just nu är jag attraherad av er alla.
Mest för att ni är skylda, ärligt talat.
Alla har sin egen stil, det ser bra ut.
Om några timmar skalar vi av lagren…
Det är en annan femma. Mycket som hänger och slänger.
Bönstjälkslånga hår växer ur arslena.
Utväxter på kroppen som man inte trodde fanns.
"Är det en havstulpan?
Är jag en båt?"
Jag gillar inte att se mig själv naken.
Jag kliver ur duschen, ensam i badrummet
och råkar se mig själv i spegeln…
Jag sätter genast på badlakanet som en fin dam, från barm till lår.
Som en prinskorv i smördeg, toppad med hårhandduk.
Mina bröstvårtor brukade sitta här.
Jag såg ett foto av mig från high school. De satt här.
De är här nu.
De satt där, nu är de här. Jag rör vid dem nu, här nere.
De slutade jobba och gick hem.
Inget tvåveckorsvarsel.
de bara välte skrivbordet, gav mig fingret och sprang.
Och de är fortfarande i rörelse.
Jag ertappar dem aldrig, men de rör sig. Som två ex-fångar på ett vetefält.
När jag är 80 har jag dem i fickorna.
Det är svårt att må bra med tanke på sociala medier.
Varje gång man öppnar mobilen ser man snygga människor.
De säger att man är en nolla för att man inte lever som de.
Man ser kalldopparna på ens flöden. Skitstövlar.
Du är en nolla om du inte börjar dagen klockan sex i en hink med is.
Håll käften!
Bort från min telefon.
Jag ska lägga upp en film om nyttan av en lång och varm dusch.
Det är toppen.
Man bara höjer värmen allt mer.
Och så stannar man en kvart extra.
Sen kommer man ut, helt slak, och ställer in alla möten för dagen.
Det är en höjdare.
Killar som visar magmusklerna.
De tar av sig skjortan i fel sammanhang, som på en skola eller busshållplats.
"Vill du såna här rutor?"
Nej, faktiskt inte.
Vad ska jag göra med dem? Inget. De kommer inte alls att hjälpa mitt liv.
Jag är inte impad av killarna, jag tycker synd om dem.
Jag vet att de är ensamma, det måste de ju vara.
Man kan inte leva med nån med de magmusklerna,
som gör situps under kaffebordet dygnet runt,
när hen vill se på tv. Det står ingen ut med.
Nej, de bor i en enrummare med en pull-upstång,
äter proteinshakes och skiter som en get.
De impar inte på mig. Det gör ni.
Folk som lever i en familj. Det är imponerande.
Skulle magrutor fixa det?
Få iväg en familj till skolan en tisdagsmorgon i mörkret.
Göra individuella frukostar till alla kräsna typer hemma.
Gud förbjude att de äter samma sak på samma jävla dag. Det gör de aldrig.
Husdjuren ska ha mat samtidigt.
Sen ska man lika fort torka upp det som kommer ut i andra änden.
Köra dem till skolan
och hämta dem när de slutar, 20 minuter senare.
Sen blir man deras taxiförare resten av eftermiddagen,
och skjutsar dem till dumma aktiviteter som de inte klarar av.
Glöm det. Tror ni att magrutor sitter i en stol hos tandläkaren?
Bläddrar i en kladdig tidning
och väntar på att tandläkaren kommer med en räkning på 5 000 dollar.
Femtusen dollar för att gliet slutade borsta tänderna.
Och man visste det. Man visste att han inte borstade.
Men man slutade fråga, för man ville inte sabba varje kväll.
Man tröttnade på att vara skurken. Man kollade borsten och den var fuktig.
Men det var en lögn.
Det var en lögn.
Det var en bluff.
Han vätte tandborsten när han satt på toa och kollade porr på mobilen.
Och nu har man en räkning på 5 000 dollar.
Men hur galet och dyrt hushållet än är,
skulle jag hellre leva med alla de där kräsna hjärtslagen,
än att leva ensam med mina magmuskler.
På nån nivå är ens barn tacksamma.
De kommer aldrig att säga: "Tack för att du höll oss vid liv."
Men det är bokstavligen det man gör. Utan er är de döda.
Jag kan lämna mina döttrar med en burk och en öppnare.
Ett dygn senare är de döda.
Döda.
De säger aldrig tack, så ni måste tvinga ur dem det.
När ni ser dem i morgon, säg: "Min vän påminde mig om
att utan mig är ni döda!
Eller ännu värre, utan tänder.
Som en halloweenpumpa.
Ni skulle gå till skolan med era skrumpna ansikten…
…och önska att ni var döda.
Var så goda."
Jag blockerar såna där människor på Instagram. Jag ser inget från dem.
De enda i mitt flöde är bagare. Det är de enda.
Jag älskar att baka bröd, jag kan inte sluta baka.
Jag älskar det.
Min algoritm är bara bröd. Bröd och bebisar, det är allt.
Ni skulle gilla min favoritsnubbe. Han är 60 cm lång och 1,5 meter bred.
En fransk bagare. Han är som en magruta.
En smörig magruta.
Han bakar croissanter. Det är det enda han gör.
Han sätter dem i ugnen, bakar dem och delar på dem.
Ånga kommer ut.
Sen äter han dem framför kameran och jag blir upphetsad.
Mat är mitt och min familjs kärleksspråk.
Vi kommunicerar genom mat.
Mamma gjorde salamimackor varje dag att ta med till skolan.
Det var så jag visste vad hon kände.
En salamimacka var inte bra.
Om jag fick tre var jag en duktig pojke.
De kallade mig Tommy Salami, det var så många salamimackor jag åt.
Mina föräldrar hälsade precis på. Jag älskar dem,
men de stannade i två veckor.
Inget hotell, i två veckor. De frågade inte, bara dök upp.
Två veckor är inget besök. Det är revolt.
Pappa är så snål att han valde datumet de skulle vara här,
sen dagarna omkring det, tills det blev billiigt nog,
Sen köpte han biljetterna!
Jag skulle ha betalat.
Jag skulle ha betalat för flyget, ett hotell eller en krypskytt.
Jag älskar dem, tro inte annat. Det är en välsignelse att ha dem kvar.
Men jösses, det var mycket.
Mamma var så rar. "Oroa dig inte. Vi ska inte vara till nåt besvär.
Vi kommer inte att störa, ni behöver inte underhålla oss.
Vi vill bara hälsa på." "Okej, då."
Skitsnack.
Jag smyger in i köket tidig en morgon för att ta kaffe innan allt kör igång.
De sitter vid köksbänken som två ensamma sjölejon.
De har väntat sen fyra på morgonen.
"Vi visste inte när du gick upp."
Problemet när man har gäster är att ingen aktivitet varar hela dagen.
Man tar med dem till stranden. "Där är havet. Okej, hem igen.
Tolv timmar kvar till läggdags."
Problemet är att de inte har några intressen.
Inga korsord, pickelboll eller sudoku.
Bara två italienska föräldrar som äter.
De äter och pratar om vad de åt i går kväll.
De pratar om vad de ska äta i kväll,
och om de hinner äta innan dess.
Två pensionerade tvättbjörnar som länsar mitt kök.
Mamma gick igenom soporna under diskhon och letade rester.
"Det finns kött kvar på kycklingbenet.
Varför slänga bort det, herr Krösus?"
Pappa pratade med mig och åt en kaka.
Han tappade den, trampade på den, pillade loss den från skosulan
och åt upp den!
Framför ögonen på mig!
Jag sa: "Vad gör du?"
Han såg ut som ett litet barn som inte visste vad han gjort för fel.
"Inga skokakor!"
"Varför äter du en skokaka nu?"
Han svarade: "Nej, jag slog femsekundersregeln."
Det är inte så det funkar.
Om man tappar en kaka i toaletten får man inte äta den hur snabb man än är.
Jag älskar honom. Det är ett komplicerat förhållande.
Att ha föräldrarna kvar i livet är en välsignelse.
Men man får ofta dåligt samvete.
Ibland ringer de, men man svarar inte.
När man svarar blir man otålig, för de kan inte använda telefonen.
Man säger nåt elakt innan man lägger på, man har ofta dåligt samvete.
Men låt bli det, för en sak ska ni veta.
De säger inte snälla saker om dig heller.
Jag garanterar att pappa låg i gästrummet på kvällen: "Vi måste sticka härifrån.
Herr Krösus låter mig inte äta skokakor.
"Vem fan tror han att han är?
Jag har en åt dig med, om du vill ha.
En sängfösare."
Det sätter familjelivet i perspektiv.
Mina barn lämnar boet och jag blir dem.
Jag kommer att vilja umgås
och att mina barn ska gilla mig och allt det där.
Jag älskar familjelivet, det är toppen. Jag kommer från en stor familj.
Men samtidigt innebär det hjärtesorg.
Det är oundvikligt med så mycket kärlek.
Det är som när folk köper stora hundar.
Jag förstår mig inte på dem.
De skaffar jättehundar, smockfulla av päls och kärlek.
De tar över hela huset. Alla blir kära i dem,
men de dör efter tre månader.
Mitt hjärta skulle inte tåla det.
Jag behöver en liten skithund som kommer att kissa på sig i 25 år.
Den förlorar lemmar, en i taget. Ögonen poppar ut.
"Jag är kvar hos dig, Tommy!"
En vän köpte nyligen en grand danois.
Är du påtänd?
En grand danois? Hunden borde komma med spade.
Jag skulle inte fixa det.
Det är samma sak med barnen. De tar över hela huset,
sen plötsligt flyttar de hemifrån.
De kommer inte ens ihåg allt det där man gjorde för dem de första fem åren.
De senaste fyra åren har de velat fly.
Så man får åtta år i mitten? Jag vet inte om det är värt det.
Jag sa till min dotter:
"Bara så att du vet gjorde jag allt det här för dig.
Jag ville inte ha det här huset, bo i den här stan.
Jag ville inte ha de här husdjuren.
Jag har inte ens vänner längre. Mina vänner är dina vänners föräldrar.
Jag gjorde allt det och nu ger du dig av? Jag borde ge mig av.
Du kan få alltsammans.
Ge mig en ryggsäck med en Van Halen-cd och lite gräs,
så kan jag återgå till livet jag hade före dig."
Men jag älskar dem så mycket..
Lustigt. Man planerar inte livet, det utvecklar sig och bara händer.
Man har ett par idéer, det är allt.
Jag visste inte att jag skulle vara här nu och prata om familjen.
Det bara hände.
Jag blev trött på att äta pizza ensam.
Jag åt jämt pizza ensam. "Det här börjar bli deprimerande."
Jag åt pizza och såg en söt tjej.
Jag frågade om hon ville äta pizza med mig.
Hon sa: "Jag äter alltid pizza ensam."
"Jag med. Vi äter tillsammans."
"Okej."
Fem år senare går vi igenom säkerhetskontrollen på en flygplats
med ett naket barn och en kattbur.
Vi fäller ihop en barnvagn med fötterna och svettas som fan.
Och livet var över. Det var över.
Bara för att jag inte ville äta pizza ensam.
Jag kan inte säga åt er vad ni ska göra.
Skaffa barn eller inte, gifta er eller inte.
För mig var det värt det.
För mig var det värt det, för nu vet jag att i slutändan
kommer nån att svara i telefon.
I slutändan kommer det att finnas nån där som svarar när polisen ringer
och säger att de har hittat mig simmande i fontänen på köpcentret igen.
"Nej, han har det trevligt, det är ingen brådska.
Nej, han har byxorna på sig den här gången. Han trivs.
Några ungar kastar mynt på honom, men han känner inte av det.
Han kan ha stulit en Playstation. Vi tar det när du kommer."
Vi går alla samma väg.
Vad vi än väljer, har vi fått samma broschyr
och vi är på väg åt samma håll.
Om du är ung och ser nån som är gammal,
så tänker du inte att det är du i framtiden.
Du ser nån som är gammal, inte dig själv.
Det är som att se ett mammutträd eller en enhörning.
Men det blir du innan du vet ordet av.
Om du är äldre, ser nån ung och tänker att du ser ut så,
det gör du inte.
Det gör du inte.
Det är en klyscha, men jag håller på att bli som pappa. Det bara är så.
Jag köpte ett trepack med silikonspray häromdagen.
Jag vet inte ens vad det är.
Jag vet inte vad man har det till,
men det var ett erbjudande så jag köpte det.
Precis som min pappa.
Nu ska jag ge en burk till brevbäraren utan anledning. Precis som min pappa.
Vi tror att vi är unga och starka, och ni är vackra i kväll.
Men innan ni vet ordet av det så står ni i kö vid gaten på flygplatsen
med en cool nackkudde.
Ni börjar göra gubbövningar, helt utan förvarning.
Ni bara börjar göra sånt här.
Vi blir gamlingar som börjar hosta, helt utan anledning.
De äter inte, dricker inte, men exploderar bara!
De blir lila, ögonen står ut.
Sen slutar de och fortsätter samtalet.
"Ska vi prata om vad som hände? Du dog nästan för en sekund sen.
Nähä? Fortsätt med historien som jag har hört tusen gånger."
Men det är svårt att vara gammal nuförtiden.
De höjer pensionsåldern hela tiden. Det är inte snällt mot gamla människor.
Och det är inte snällt mot unga som måste jobba med gamlingarna.
Vill vi verkligen ha en 80-årig pilot?
"Spänn fast er, vi ska till Dayton! Eller Denver, menar jag.
Jag är så trött.
Jag borde gått i pension ett bra tag sen, men jag får inte!
Jag är nära döden, och det är ni med."
Om man ska tvinga åldringar att jobba så kan man ju ha lite kul.
Låt en samåkningsgrupp anlita dem.
Säg åt dem att jobba.
Släpp av dem vid kontoret så kör nån annan hem dem.
"Är vi nästan framme?"
"Du var redan där." "Var jag? Jag fick inte i mig nån lunch."
Hyr ut dem till "en spöktur på landet".
Släpp av sex gamlingar på en stig i skogen.
Jag vill inte håna gamla människor. Jag vill bli gammal, och att ni blir det.
Det vore en välsignelse. Jag kommer fortfarande att turnera.
Jag besöker ert ålderdomshem.
Jag drar skämt. Ni kan inte skratta, ni bara blinkar och fiser.
Jag vill leva tills jag blir en sån där som klär sig som sjökapten utan orsak.
De har ingen båt och de bor inte nära havet.
De bara dyker upp som kapten Krisp en dag.
Mössan, knapparna, hela köret. Det är bara att gilla läget.
Jag hoppas att resten av året blir bra och trevligt för er.
Jag tror inte att det blir en höjdare.
Det verkar bli ganska irriterande.
Stäng av nyheterna, men det blir allt svårare.
Alla har mobiler på fickan. Varje gång man tittar…
Ännu en idiot som skriker på en. "Jag ville bara hitta ett kafé."
Mobiler är skrämmande.
Häromdagen var jag tvungen att förklara "kärnvärldskrig" för min systerson.
Ja. Tack för det, TikTok.
Grabben visste inte vad det var. Han är 17 år, förresten.
Det kanske inte är så dumt att vara dålig i skolan. Bra jobbat.
Alla tjatar på honom att läsa mer. Men han var lycklig!
Jag sa: "Ja, alla kommer att dö
och det kan hända att alla dör på samma dag.
Man kan inte oroa sig. Det blir för mycket.
Nyheterna flödar in hela tiden, men man behöver det inte.
Man kan dö i en kärnvapenattack, man kan dö i en ekorrattack.
Jag såg det på Youtube. Det är en hemsk död.
De sticker ut ögonen och trycker in nötter.
Man kan veta för mycket.
Om man får en småkaka med chokladbitar är man nöjd.
Man tänker inte på smöret, fettet, sockret och saltet,
gjord med nåns händer.
Nåns händer!
Det säger det med stolthet. "En kaka gjord för hand."
Tänk inte på det. Säg bara tack.
Vill ni veta era vänners politiska åsikter?
Inte om ni vill ha vänner!
Ställ inte de frågorna. Man kan veta för mycket.
Jag ska vara ärlig.
Jag vill inte veta vad min fru tänker på det mesta,
för det mesta.
Vi har varit lyckligt gifta i 24 år.
Vet ni varför? Vi ställer inga dumma frågor.
"Är du lycklig just nu? Ska jag förändra mig på nåt sätt?"
Vi ställer inte de frågorna.
Vill du vara lyckligt gift? Håll tyst och fortsätt.
Parterapi? Är du hög?
Betala en främling för att älta gamla gräl? Nej, för fan.
Jag säger till min fru varje kväll: "Du är upprörd. Vi ser på tv."
Jag ska vara ärlig. Hon gillar inte mig just nu.
Hon har inte gjort det på två månader. Jag vet inte varför.
Och jag tänker inte ta reda på det.
Det blir bra igen.
Tjugofyra år. Hon glömmer och allt blir bra.
Jag älskar henne. Vi är starka.
Vi skilde oss inte från alla husdjuren, så vi kommer att klara oss.
Jag sa när vi gifte oss: "Jag vill bilda familj med dig,
men jag behöver inga husdjur."
Hon sa: "Inte jag heller." Hon ljög mig rakt upp i ansiktet.
Min fru och mina döttrar skaffar nya djur varje vecka.
Jag bor i ett slags Noaks ark. Ni borde se stället.
Fåglar, fiskar och ödlor.
Vi har en ödla med en livslängd på 50 år.
Och den vet om det.
Den vilar på sin gren och glor på mig.
"Vi vet båda vem som vinner loppet."
Två galna hundar.
En mops som heter Frank. Han är sanslös.
Det är som att leva med en rymdvarelse. Han snarkar när han äter.
Vem gör så?
Han står vid sin skål, tuggar och sväljer. Han är vaken.
Hans ögon är slutna, han snarkar. Han sover.
På thanksgiving flyttade jag på skärbrädan med kalkonen.
All saft rann nerför kanten rakt ner i hans ansikte.
Jag har aldrig sett en hund skratta förut.
Halva dagen var han så lycklig. Den andra halvan var han eländig.
Han kände doften av kalkon men visste inte varifrån.
Vi har en svart labrador, som skiter som en hel karl.
Jag har aldrig sett nåt liknande. Jag plockar upp det och bär hem det,
som vedklabbar inför stormen.
Och katten är en psykotisk seriemördare
som dödar för skojs skull, inte för att äta.
Sliter offret i stycken och lämnar det.
Här är en fågel utan huvud.
"Varför gör du så?"
Han tittar på mig som att: "Varför frågar du det?
Jag ger dig en gåva och det är tacken?"
Den drar in levande råttor och släpper dem i tvättrummet.
Han går ut i trädgården, och släpar in råttorna i nacken
som om råttan är skyldig oss pengar.
Så klart att min fru och jag är oense ibland,
vi är ett råttfångar-par. Det är så vi tillbringar vår tid.
Jag är bra på att sjasa in den i ett hörn med en tidning.
Vi tre tittar på varandra. Min fru, råttan och jag.
Nån måste göra slag i saken.
Nån måste ta råttan och få ut den.
Och jag ska vara ärlig, jag gör det inte.
Jag tar inte tag i nån råtta som försöker bita mig.
Jag är bra på att fejka, som om jag försöker.
"De är så snabba."
Min fru gör det. Hon blir otålig, tar den och tittar på mig. "Din mes."
Och hon bär ut den.
Jag ska vara ärlig. Det är därför jag inte gillar henne ibland.
Vem gör så?
Nu måste jag glömma det
och att jag inte är gift med gamla "Råttfingret" Johnson.
Mitt livs kärlek har råttfingrar!
"Vill du inte hångla? Jag kanske bakar en kaka."
Tack för att ni kom. Ni var toppen.
Tack så mycket.
Sköt om er.
Vi ses nästa gång.
Undertexter: Ingrid Berglund