Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hölgyeim és uraim, kérem köszöntsék
Tom Papát!
TOM PAPA: TÚL A NEHEZÉN
Hűha!
Oda nézzenek!
Nézzenek oda!
Washington! Köszönöm, hogy eljöttetek!
Kedves tőletek.
Imádom ezt a várost! Vicces hely.
Évről évre viccesebb.
Örülök, hogy itt vagyok.
Történt néhány változás a házam táján.
Elvittük az utolsó lányomat, az utolsó gyermekemet, a legfiatalabbat
a főiskolára.
Mind kirepültek,
de senki sem szólt, hogy milyen nehéz lesz
szomorúságot színlelni.
Egy könnycsepp sem csordult ki.
Azt hittem, sírni fogok. Szörnyen érzem magam.
De úgy érzem, boldogabb vagyok, mint valaha.
De persze semmi gond.
Mindent megtettünk.
Imádom a lányomat. Mindkettejüket imádom.
Tudjátok, szép időket éltünk meg együtt. De vége.
Szeretnék, ha örülnék.
Nem azon akarnak agyalni, hogy az apjuk az üres szobában sírja ki a szemét,
hanem hogy jól van, tovább lépett, cuccozik,
és Rick és Mortyt néz egymagában.
Azt szoktam.
Igen.
Ja-ja.
Mert most szabad vagyok. Azelőtt sosem voltam.
Gyerekkoromban… Nem tudom, veletek hogy volt, de gyerekként
a szüleimmel kellett élnem.
Se inni, se szívni nem tudtam semmit, mert mindig ott voltak.
Amikor leléptem tőlük, saját családot alapítottam.
Senki sem szólt róla, hogy a gyerekeid lesznek az új szüleid,
és nem ihatsz vagy szívhatsz semmit,
mert mindig ott vannak.
És nem tudnak titkot tartani.
De most, életemben először elmentek.
Én meg belecsaptam a lecsóba.
Iszogathatok Martinit a délután közepén.
Bizony.
Tudom, hogy senki sem hív fel váratlanul, hogy vigyem haza karatéról.
Sok éven át voltam
megkérdőjelezhető állapotban vezetés közben délután 4-kor.
„Megyek érte. Hozom őket.”
Már ruhát sem hordok otthon.
Minek? A nejem reggel elmegy dolgozni. Nadrág le.
A kutyák tök boldogok. „Most már közénk tartozol.”
A kutyám a kertben hemperegve csak néz rám.
„Dörgöld a segged a fához! Csodálatos!”
És igaza van. Tényleg az.
Nagyon különleges fa.
De őszinte leszek, barátaim.
Majdnem belehaltunk.
A gyereknevelés nem vicc. De nem ám!
Ha nincs gyereked, az emberek tök lazán kérdezgetnek.
„Mikor vágtok bele? Nektek kellenének gyerkőcök. Mikor?”
Nem. Nagyon jól át kell gondolnotok, akartok-e gyereket.
Látnotok kellett volna, mielőtt belevágtam.
Sovány voltam. Hosszú, göndör hajam volt.
És láttam is.
Sasszemem volt. Most meg olyan, mint a ráké.
A nejemmel csak árnyékai vagyunk önmagunknak. Halvány árnyékai.
Amikor a konyhában vagyunk,
azt mondja: „Huncutkodhatnánk egy kicsit. Senki sem tudná meg.”
Én meg: „Ja, huncutkodhatnánk.
Vagy lefekhetnénk a hideg padlóra, és lehunyhatnánk a szemünket.
Nagyon jó érzés itt feküdni.
Nem haldoklunk, csak pihenünk.”
Amúgy tényleg nem látok. Vagyis nem mindig.
Csak ha éjjel vezetek egy rakás autóval a forgalomban.
Egyre csak jönnek szembe. Mintha tűzijátékot néznék.
Én meg a középső sötét rész felé kormányozok.
A kukákat éjjel embereknek nézem.
„Miért van mindenki kint ma éjjel?
Ja nem. Reggel viszik a szemetet. Minden oké.”
Okosnak kell lenni, és alkalmazkodni. Már a járdaszegélyt használom.
Azért van ott. Elpattogok a szegélyek között hazáig.
De tényleg élvezetes a dolog.
Újra az lehetek, aki korábban voltam. Értitek?
Ha gyereked van, Supermannek kell látszanod.
A gyerkőcöknek védelem kell, de te nem kapsz új képességeket.
Kirúgtak a kórházból: „Sok sikert!” Használati utasítás nuku.
Ugye? És nem is voltam Superman.
És most, hogy nagyobbak, bevallhatom, átlagos fickó vagyok.
Ők meg tudják, szerencsések, mert életben vannak.
Gyakorló apaként sokszor sírva tudtam volna fakadni. De nem lehet.
Nem akartam, hogy hazaérve
a gyerkőcök a zokogó apjukat lássák.
„Apa! Mi a baj?”
„Minden!
Nem értem, mi folyik körülöttem.
Nincs pénzem. Neked van?
Láttam ám a szülinapi üdvözlőlapot! Ne kamuzz!”
Nem lehetünk őszinték, mikor még kicsik. „Apa! Léteznek szörnyek?”
„Nem tudom. Valószínűleg.
Néha úgy érzem itt belül. Te nem?
Néha hallom is. Te hallod őket a padláson? Mik lehetnek?”
Nem mondhatunk ilyet.
Ha jönnek reggelizni,
„Még életben vagytok! Hála istennek! Nem hittem volna.
Csámcsogást hallottam az éjjel. Akkor nem titeket ettek meg.”
De már lehetek őszinte. Utálom a sötétséget. Elmondhatom nekik.
Nem szeretem a sötétséget.
Szerintem senki sem szereti a sötétséget. Ti sem. Nem, mert ijesztő.
A mosókonyhánkban van egy rugós ajtó.
A garázsba vezet, ahol minden cuccot tárolunk.
Az ajtó meg egyből becsukódik mögötted.
De a villanykapcsoló meg a szemközti falon van.
Túl hosszú az út addig. Túl messze van.
Nem tudod…
Nem tudod lábbal nyitva tartani, elsőre rá kell csapni.
Igyekszel. Néha húsvéti kosár van az útban…
Az ajtó becsukódik, és sötét lesz.
Ami egész életemben üldözött, most ugrik elő: „Megvagy!”
Ezt kiskorukban nem vallhattam be.
Betakargattam a két lánykámat. Édes angyalkáim!
„Jó éjt, lányok! Reggel találkozunk.”
„Jó éjt, apa!
Felkapcsolva hagynád a lámpát? Félünk a sötétben.”
„Nem.
Ugyan már! Nincs mitől félni.
Reggel találkozunk.”
És rohanok a szobámba. Mindent felkapcsolok.
Ijesztő a sötét. Én is tudtam,
mert hallottam a nyöszörgésüket a folyosó végén.
Órákon át.
Csináltattam DNS-tesztet, mielőtt elmentek.
Nagyon ajánlom. Tényleg.
Jó, elég kétes a dolog. Átadod a DNS-edet egy cégnek.
Hogy semmi jót nem tesznek vele, az mondjuk tuti.
Holtbiztos, hogy klónoznak majd minket.
Na és? Halottak leszünk. Szerintem izgi.
Többedmagammal harcolunk majd a robotok ellen. Izgalmas, nem?
Hat, nemi szervek nélküli klón fut a búzamezőn.
Hosszú hajjal, amilyen sosem volt.
Tudnak karatézni, és mókushúst esznek.
Tök izgalmas!
Rövid távon viszont
nem csak a családi vérvonalat ismered meg.
Erre nyilván számítottam, de családi titkokra is fény derül.
Erre viszont nem számítottam. Tök izgalmas!
Ha van DNS, mindenre fény derül.
Nem lehet eltitkolni.
A DNS olyan, mint a részeg nagybácsi, aki először jön el karácsonykor.
Azt mondja: „Ácsi! Szerinted ő az apukád?
Van számodra egy kis mesélnivalóm.”
A családom tudta, hogy főként olasz származásúak vagyunk.
Meg egy kicsit német, de ezt nem reklámozzuk.
Az eredmény olaszt, kis németet és egy kis franciát mutatott.
Az is került bele.
Felhívtam anyámat: „Francia? Hogyhogy?”
Ő meg: „Jaj, kiderült a titok!
A nagyanyád ribanc volt.”
„Bocsánat! Mit mondtál a mamira?”
„Ja, egy ribanc volt. Végigkefélte Európát.
Ezért fura a szemöldököd, és a nagybátyád ezért meleg.”
Szerintem ez nem így működik.
Nincs több titok.
DNS és közösségi média. Én ugye turnézok mindenfelé.
Mások is teszteltetnek. Néha felbukkan valaki:
„Szerintem rokonok vagyunk.”
Hívom anyámat: „Ki az a Holly?” Ő meg: „Mennyit tudsz?”
„Hogy van egy középkorú nő Tampában,
aki jönne hozzánk hálaadásra.
És nagyon hasonlít apára.”
„A francba! Ránk talált.”
A családoknak generációs titkaik vannak. Ősi, mélyen őrzött titkaik.
Bármiről, ami kínos volt a szomszédok előtt,
amit nem értettek, kényelmetlen volt,
hazudtak róla, vagy feltették a padlásra.
Ment a padlásra. Nem kívánt baba? Mehet a padlásra!
Nem diagnosztizált ADHD? Vidd a kislányt a padlásra!
„A te fiad az a dadogós?” „Melyik?” A padlásra vele!
Amerika-szerte gyerekek kukkolnak a padlásokról.
„Hová me-me-megy mindenki?
Nekem is ke-ke-kell egy hátizsák!”
Annyira szomorú!
Ha gyerekként megszimatoltál egy családi titkot,
és rákérdeztél az idősebbeknél, simán a képedbe hazudtak.
„Ki az a bácsi, aki a garázsban lakik?” „Milyen bácsi?”
„Van ott egy bácsi már egy ideje.”
„Nincs ott senki.”
„De van.” „Fogd be!”
Jó időszak volt szülőnek lenni. Belegondoltatok?
A gyerekeidnek az arcába mondhattad, hogy kussoljanak.
Semmi hosszú párbeszéd.
Semmi magyarázkodás.
Csak egy „Fogd be!”
Mennyivel könnyebb lett volna így nekem is!
„Miért süt a nap?”
„Nem tudom. Miért nem fogod be?”
„Ezt most miért kellett?”
Régen az apák dolga is könnyebb volt.
Akkoriban nem vettek szülőszámba.
Csak ott kellett lenned, és időnként mindenkit lepofozni.
Apám idegenként kezelt minket, akik belógtak a tévészobába.
„Ezek a kölykök honnan a francból jöttek? Kifelé velük!”
Jött anyám. „Hagyjátok már apátokat! Keményen dolgozik.”
„Csak játszottunk.” „Most pedig szépen befogjátok.”
Más idők jártak.
Volt egy bácsikánk, aki nem bírta tovább.
Felállt a vacsora közepén, és kisétált az ajtón.
Sosem jött vissza. Otthagyta a nénikémet és az unokatesóimat.
Csak úgy lelépett. „Hol van Bob bácsi?”
És a szemünkbe hazudtak. Azt mondták, Szibériába ment.
Dehogy ment.
Csak a barátnőjéhez, aki ugyanabban a városban lakott,
és aztán két évig vele élt.
Ugyanabban a városban.
Még találkoztunk is vele.
Például az élelmiszerboltban. „Az nem Bob bácsi?”
„Nem, az a rohadék Szibériában van.”
„De úgy néz ki, mint Bob bácsi.” „Úgy néz ki, hogy befogod.”
Aztán egy nap csak úgy visszasétált, leült és evett tovább.
Mintha mi sem történt volna. Erre mi: „Milyen volt Szibériában?”
Ő meg: „Nem így hívták a csajt.”
De már jobb a helyzet.
Ha kiderül az igazság, minden jobb lesz.
Már segítünk másoknak. Nem teszünk semmit a padlásra.
Foglalkozunk a mentális egészséggel, és támogatunk másokat.
Jobb időszak a mostani. Mindenki terápiára jár.
Ha beszélgetni akarsz valakivel, és terápiára jársz, az tök jó! Neked.
Én nem járok, de neked tök jó!
Nem vagyok tökéletes. Sok gond van velem. De jól érzem magam.
Ha terápiára járnék, ennek véget vetnének.
Tudom, mi a baj velem. Túl sokat eszem és iszom.
„Nem érdekel, miért?”
Tudom én, hogy miért.
Az élet harc, az evés-ivás meg szuper.
Van bajunk. Mindenki küzd valamivel.
Mindegyikőtöknek van valami baja.
Én időnként még lopok.
Tényleg. Nektek is kéne. Vicces.
Hiszen gyerekként ti is loptatok. Engem sosem kaptak el, hát lopok tovább.
Bizony. Veretlen vagyok.
Nem nagy dolgokat. Nem vagyok pöcs. Apróságokat. Fogselymet, cukrot, ilyesmit.
Amikért egyáltalán nem is kéne fizetnünk.
Megvan, mire gondolok? Toll? Tollért nem fizetek.
Nem adok érte pénzt. Ellopom.
Szupermarket, hipermarket…
Ha veled lógnék, lenyúlnám a tolladat.
Próbáljátok ki! Tök vicces. Főleg felnőttként. Nem szórakoznak veled.
Az egyik üzlet 16 éves menedzsere látja,
hogy nyalókát tettél a zsebedbe.
„Nincs időm ilyen szarságokra.
Hívjam rá a zsarukat az iskolaigazgatómra? Nevetséges!”
Minél idősebb leszek, annál többet fogok lopni, az tuti.
Ja, 80 évesen mást sem fogok csinálni.
Reggel felkelek, megkávézom, megyek a boltba, és mindent lenyúlok.
„Visszajött! Most mit tett el? PlayStationnek tűnik.”
„Vegyük el tőle?” „Nem. Kövesd a kocsijáig!
Elalszik, mielőtt beindítaná. Nem lesz gond.”
De az jó, hogy manapság már segítenek a gyerekeknek. Az jó dolog.
Amikor kisebb problémáik vannak, remek tanárok segítenek nekik.
Gyerekkoromban nem voltak jó tanáraink. Totál inkompetensek voltak.
Nem is válaszoltak. Hiperaktívnak hívtak. Ezt mondták a szüleimnek.
Minden év eleji szülőin. „Hiperaktív a srác.
Egész nap dumál, és órán haverkodik.”
Hát ezt azonnal le kell állítani.
Bejöttek, parókaigazítás,
egy pohárka Jack Daniel's, aztán dobálóztak.
Mindig dobáltak valamivel. Radírral, krétával…
A legjobb barátomat egy szótárral találták fejbe.
Ja, pont fejbe.
Nem kellett fájdalomcsillapító. Koncentráltunk.
Az életünk múlt rajta.
Volt egy spanyoltanárnő, aki olyan másnaposan járt be,
hogy 50% esély volt rá, hogy kibuggyan a cickója.
Koncentráltunk.
Muy bien!
Ha terápiára jársz, tudd, hogy örökké tart.
A végtelenségig.
Mivel nem hoznak rendbe. Az lehetetlen.
Sosem mondta senki: „Ez volt az utolsó terápiám. Jobban vagyok.”
Ez nem így működik.
Fizikai lények vagyunk.
Folyamatosan változunk. Fejlődünk és hanyatlunk.
Ez hat ránk fizikailag és érzelmileg is. Percről percre, pillanatról pillanatra.
Nem tudsz eléggé odafigyelni magadra. Állandósult projekt vagyunk.
Néha azt hiszem, az érzelmi állapotom
csakis attól függ, hogy mit ettem aznap.
Veletek volt már így?
„Tortillachips? Jó ideje nem ettem már.”
Fél óra múlva meg: „Azt hiszem, végzek magammal.
Miért ég a szemem? Furán érzem magam.”
Mindig változunk. Egyikőtöket sem ismerem, de tudom,
hogy már most kicsit mások vagytok, mint a műsor elején.
Ugye? Múlik a fű hatása,
beüt az alkohol…
Van, aki nem tudott enni, ezért morcos.
Van, aki túl sokat evett. A szelek még a szomszédokat is gyötrik.
Aki középen ül, gondolt már a pisilésre?
El kellett volna intézni korábban.
Nem lehetünk mindig boldogok. Ne erőltessétek!
Emiatt ne érezzétek magatokat kevesebbnek!
Az egy hazugság, amit a közösségi média sugall.
Nem lehetünk mindig boldogok.
A boldogság egy kokólöket. Feltol ide.
Senki sem boldog állandóan.
A bohócok mindig boldogok. Ki is borítanak mindenkit.
Szüntelen mosollyal sétálnak.
Mert éjjel gyilkolásznak, napközben meg sokat gondolnak rá.
Nem lehetünk mindig boldogok.
A boldogság itt van fent. Örömteli az lehetsz.
De az itt van lent. Itt lent. Az öröm itt lent helyezkedik el.
A depressziós meg pont alatta.
Pontosan itt.
Jó közel az örömhöz, és egész nap csak így…
Nem lennének humorestek örökös boldogság mellett.
Például most sem lennénk itt. Ez így működik.
Bejöttök ide, nevetünk pár órát,
de ha vége, nyomás vissza Pocsékfalvára.
Ja, így neveztem el az életeteket.
Pocsékfalva.
Semmi baj. Én is ott lakom.
Nem lehetünk mindig boldogok.
Gondoljatok a múzeumi festményekre
a régi idők hírességeiről!
Erzsébet királynő, Jeanne d'Arc, George Washington, Jézus…
Nuku mosoly. Feltűnt már?
Egyikük sem mosolyog.
Nincs Lincolnról és a sleppjéről ilyen kép…
Egy híres mosoly van. Mona Lisáé, de az is gyenge.
Így mosolyogsz arra, aki az utolsó pillanatban száll be melléd a liftbe.
„Nem tudtál volna várni? Aha.
Most meg megnyomsz minden gombot. Szuper!”
Néha kell a perspektíva, hogy tudjátok, hogy jól vagytok. Értitek?
Én csehókba járok. Ti is szoktatok? Minden városban van egy.
Csináljátok! Hajrá!
Tudjátok, miről beszélek.
Fura hely ablakok nélkül. Csak egy kis hajóablak van az ajtón.
Senkit nem látni ki- vagy bemenni.
Valami okból az ajtó párnázott.
Menjetek be a délután közepén!
Fizessetek egy italt a 80 éves fickónak a mocskos bárpultnál,
a feje fölött a világ legszomorúbb karácsonyi füzérével.
1937 óta lóg ott kitéve.
Hívjátok meg! A nevét nem tudja senki.
Popeye-nak hívják, de senki sem tudja a valódi nevét.
Hallgassátok meg,
hogyan harcolt minden háborúban és vesztett pénzt minden válságban,
hogyan kapott el minden nemi betegséget!
Azzal léptek ki újra a fényre,
hogy: „Nincs is olyan nagy gáz.
Minden rendben lesz.”
Nehéz jól érezni magunkat. Nem is érzem olyan nagyszerűen magam.
És ti? Jól szórakozom, de nem érzem jól magam.
Ti jól érzitek magatokat? Nem.
Ja. Kövérnek érzitek magatokat. Mi is.
Ja. Nem kövérnek, puffadtnak.
Az a tuti.
De ki is pisilhetnénk. Nem gondoljátok?
De ki ám! Csak víz az egész.
Víz csirkefalatokkal és sajtos makarónival keverve.
Meg fagyival, amit állva eszünk a konyhában, mikor a családunk alszik.
Nem akarjátok, hogy lekövérezzelek. Tudjátok ti, mi bajotok.
Nem feltétlenül vagytok kövérek, de van, ami nem tetszik magatokon.
Mindenkinek van ilyen. Nem tudom, mi az, de most arra gondoltok.
Lehet mondjuk úszógumi.
Vagy egy amorf mellbimbó. Sok olyat láttam.
Az a fajta, ami ok nélkül elkalandozik jobbra.
Mindenki errefelé néz, ő meg arrafelé kóricál.
A sok lábról nem is beszélve. Sok a láb mostanában. Lábszezon van.
A reptéren is beléjük botlok. Sok a ronda láb.
Sok középkorú nő a szemünk láttára fejlődik tovább,
valós időben növesztve extra lábujjakat.
Láttatok ilyet? A nagylábujj mellett oldalt van egy kitüremkedés.
Otthon mondjuk jól jön levélgereblyézéskor,
meg válasz-e-mailek küldésekor telefonálás közben.
De ez nyilvános hely. Nem kéne zoknit húzni?
Kínozzuk magunkat.
Az agyunk fő célja,
hogy minden, az életben ránk zúdított sértést eltároljon,
és halálunkig újra meg újra lejátssza végtelenítve.
És fogadok,
hogy még akkor sem áll le.
Nézem majd magamat a koporsóban:
„Jaj! Undorító vagyok. Nézzenek oda!
Miért ebbe a tréningruhába öltöztettek? Sosem hordtam.
Halottként miért tűnök izzadtnak? Szörnyű vagyok.”
Egyébként a sértések legtöbbje, amik miatt alacsony az önbecsülésed,
már ezer éve történt.
Nem új keletű.
Csak jó sokáig megőrzi az agyad. Felnőttként nem sértegetnek.
Mikor lépett hozzád oda bárki a boltban, hogy: „Mit kacsázol, dagadék?”
Vagy a pénztárnál: „Csórónak tűnsz.”
„A családomnak vásárolok.”
Kiskorodban volt ilyen, mikor izgatottan oviba készültél.
„Pápá! Megyek az oviba.”
Izgatottan besétáltál, a többi gyerek meg odaszaladt:
„Sonkaszagod van.”
„Most miért mondjátok? Színezni jöttem és barátokat szerezni.”
Harminc évvel később mászkálsz otthon.
„Nem léptetnek elő. Mind tudják, hogy sonkaszagom van.
Donnát léptetik elő. Őt mindenki szereti.
Neki sütiillata van.”
De csak a mi agyunk ilyen. Az állatoknak nincs ilyen gondjuk.
A kutyádnak nem alacsony az önbecsülése. Sosem szégyelli magát.
Még akkor sem, mikor a kukából zabál.
Nem ül utána a kanapén, magát ostorozva:
„Mi van velem?
Össze kell szednem magam.
Szilveszterkor megfogadtam, hogy nincs több kukabúvárkodás.
Egy teljes szobányi ember előtt mondtam,
de résnyire nyitva hagyták az ajtót, és nem bírtam megállni.
Nem mehetek így sétálni.”
Nem. A kutyád szemetet zabál, és a kanapéra ül.
„Köszönöm! Tudom mit tettél értem.
Köszönöm! Én is szeretlek.
Megettem az egészet.
Még a zacskót is. Igen, megettem.
Igen. És tudod, miért? Mert jó kutya vagyok.
Igen, jó ku…
Hoppá! Bocsi!
Úristen! Hánytam. Nagyon sajnálom.
Feltakarítod? Ne!
Inkább ezt is megeszem.
Te értem fáradozol, én meg érted.
Egy avokádómag szorulhatott a seggembe.
Elintézzük szerdán, mikor késni fogsz a munkából.
Ne is törődj vele!”
Legyetek olyanok, mint a kutyátok!
Kényeztessétek magatokat, ahogy ő teszi!
Tényleg. Lazítsatok! Ne legyetek olyan kemények magatokkal!
Mi a cél, barátaim? Na? Hogy csodásan nézzünk ki?
Nem. Életben maradni. Ennyi. Életben maradni. Csak ennyit kell tenni.
Eljöttetek, szóval megtettétek. Gratulálok!
Hát,
nem tudom, hogy ezt tényleg meg kell-e tapsolni.
Ezen a ponton elég nagy a lendület, nem?
Ja. Úgy tűnik, nem is olyan nehéz életben maradni.
Mennyi meleg helyzet volt, ti mégis itt vagytok.
Meleg helyzetek egész sora után is.
A meleg helyzeteket mindenki más fergetegesnek látja.
„Haver! De közel volt az a busz!”
„Meddig voltál a csónak alatt a medencepartin? Uramisten!”
Mindig félrenyelek valamit.
Egyszer egy Pachinko golyó ragadt az agyamba.
A Pachinko olyan, mint a flipper, csak kis csapágygolyókkal.
Gyerekkoromban rájöttem, hogy a csapágygolyó pont illik az orromba.
Mondom: „Ez vicces lesz. Beleteszek egyet ebbe az orrlyukamba,
a másikat befogom, és jól arcon lövöm a barátomat a golyóval.”
Jó poén.
Be is tettem a golyót, örültem, hogy milyen vicces lesz,
aztán levegőt vettem.
Fogalmam sincs, hová tűnt.
Bizarr egy út volt a sürgősségire. „Vegyék már ki!” Tök kínos volt.
„Azt hiszi, vicces. Meséld el, mit csináltál!”
„Csak tessék kivenni!”
Sok a meleg helyzet. Mindig áramütést kapunk.
Hányszor volt, hogy… Akárhová mentünk.
Miért ismerjük mindannyian az elemek ízét?
Mert hülyék vagyunk, de szerencsések, hogy élünk.
Volt egy főiskolai szobatársam.
Állandóan tisztán itta az etil-alkoholt,
és mások előtt lobbantotta lángra a fingját.
Minden éjjel.
Na, még ő is életben van.
Igen. Ügyvéd Phoenixben.
Az emberek hozzá fordulnak a problémáikkal.
Fogalmuk sincs, hogy csak egy öltönyös agyalágyult.
Meglep, hogy élünk ennyi amerikai kaja után.
Uramisten!
Jól szórakozunk, de nem eszünk jól.
Ez az egyetlen ország, ahol országos hot dog evő versenyt rendeznek.
Hot dog evő versenyt.
A hot dog a legrosszabb, ami az emberi testbe kerülhet.
Tanulmányokat végeztek, hogy minden megevett hot dog
harminc percet vesz el az életedből.
Országos vészhelyzetet kéne hirdetni.
De ez akadályoz minket? A francokat!
Ehelyett versenyt rendezünk, és július 4-én a sportcsatornán adjuk le,
hogy reflektorfénybe kerüljenek a legkiválóbbjaink.
Ezzel etetjük a gyerekeinket a grillpartikon.
Üvöltünk: „Le a trambulinról, oltsd el a csikket, és edd meg a hot dogot!”
Hol a tisztelet?
Kit érdekel? Harminc perc az életedből. Nem ma este vonódik le.
A mai hot dog után nem ma este veszíted el azt az időt.
Nem. A végén, ami amúgy is fura és félelmetes.
Tehát minden megevett hot dog miatt
30 perccel kevesebb ideig kell a falat bámulnom egy idősotthonban?
Pelenkacserére várva egy idegentől?
Úgy érzem, a hot dog inkább isteni eledel!
Lehet, hogy minden étkezéskor hot dogot kéne enni.
Újra kéne gondolni a táplálékpiramist, a tetején a hot doggal.
De tudom, hogy nagy a nyomás. Mindig nagy rajtunk a nyomás.
De ne érezzétek rosszul magatokat!
Nem akarom rombolni az alacsony önbecsüléseteket.
Gyönyörűek vagytok. Mind. Tényleg. Csodák vagytok!
Őrület, hogy egyáltalán együtt vagyunk e pillanatban!
Hogy ez a csillagpor ebben a hatalmas, őrült univerzumban
valahogy összegyúródott, és te lettél belőle.
Egy csoda vagy, és egy másik csoda mellett ülsz. Mind azok vagyunk.
Tudom, hogy néha nehéz így látni.
Ha éjfél körül hazafelé megállsz az éjjel-nappalinál…
Nem éppen csodáktól hemzseg.
Inkább baklövésnek tűnnek.
Semmi baj. Ők is csodák. Csak fura döntéseket hoznak.
Nem. Gyönyörűek vagytok. Mindannyiótokhoz vonzódom.
Őszintén? Főleg, mert fel vagytok öltözve.
Mindenkinek megvan a stílusa, jól fest.
Órák múlva lehámozzuk a ruharétegeket…
Na, az egy másik történet. Fura, lógó izék mindenhol.
Bizarr, göndör szőrszálak nőnek ki a seggedből.
Olyasmik nőnek rajtad, amiknek emberen nem is kéne.
„Ez egy tengeri makk? Mi vagyok én?
Csónak?
Nem szeretem meztelenül látni magam.
Kilépek a zuhanyzóból. Egyedül vagyok. Meglátom magam a tükörben.
Magamra tekerem a törölközőt, mint egy puccos hölgy, cicitől combig.
Mint egy sertésvirslis batyu csavartfagyi-törölközővel a tetején.
A mellbimbóim itt voltak fent.
Láttam egy gimis képemet. Itt voltak fent.
Most már itt vannak. Itt.
Itt voltak. Most meg itt lent… Pont hozzájuk érek. Itt vannak.
Mintha kiléptek és elsétáltak volna a melóból.
Felmondási idő nélkül.
Felborították az asztalt, bemutattak középső ujjal, és elrohantak.
És még vándorolnak.
Nem látni, de vándorolnak. Mint két volt sittes a búzamezőn.
Mire 80 éves leszek, a zsebemben lesznek.
Nehéz jól érezni magad, főleg a közösségi média miatt.
Ha ránézel a telódra, mindig látsz valakit, aki remekül néz ki.
Téged mindig lúzernek neveznek, mert nem úgy élsz, mint ők.
Látod a posztjaikat, hogy jégfürdőt vesznek.
Ezeket a seggfejeket látod.
Lúzernek néznek, ha 6-kor nem indítod a reggelt
egy vödör jeges vízzel.
Menjetek már!
Húzzatok a telefonomból!
Lövök majd egy videót a hosszú, forró zuhany előnyeiről.
Nyerő lesz, ahogy az ember egyre forróbb, forróbb és forróbb vizet enged,
aztán ott marad még 15 percig, majd ázott tésztaként kijön,
és lemondja az aznapi összes találkozóját.
Az tényleg nyerő.
Ezek meg a hasizmaikat mutogatják.
Mindig felső nélkül vannak, mikor nem kéne.
A suliban, a buszmegállóban.
„Ilyen hasizmot szeretnél?”
„Nem. Tényleg nem.”
Mihez tudnék kezdeni velük? Semmihez. Nem juttatnak előre az életben.
Nem imponálnak ezek a csókák. Inkább sajnálom őket.
Tudom, hogy magányosak. Annak kell lenniük.
Nem élhetsz másvalakivel ilyen hasizommal,
ha közben napi 24 órában hasprést csinálsz az asztal alatt.
A másik csak nézné a tévét. Ezt senki sem fogja elviselni.
Nem, egyedül élnek egy egyszobás lakásban, ahol van húzódzkodó rúd,
fehérjeturmixot esznek, és olyat szarnak, mint a kecskék.
Nem imponálnak. Ti imponáltok.
Azok, akik másokkal élnek, családként. Az lenyűgöző!
Az izompacsirta képes arra, amire ti?
Hogy a család kész legyen elindulni az iskolába egy sötét kedd reggelen?
A házadban lakó minden akaratos kis rohadéknak saját reggelit csinálni?
Isten ments, hogy ugyanazt egyék egy adott napon! Sosem tennének ilyet.
Közben megetetni az állatokat is?
És feltakarítani, ami a túloldalon szinte azonnal kijön?
Aztán mindenkit suliba vinni?
Majd felvenni őket a nap végén, 20 perccel később?
Furikázni őket egész délután, mintha Uber-sofőr lennél,
elvinni őket a hülye programjaikra, ami nem is megy nekik?
Kizárt. Hasizom vajon üldögélne a fogorvosi váróban,
egy ragacsos magazint lapozgatva,
várva, hogy kijöjjön a fogorvos egy 5000 dolláros számlával?
Ötezer dollárossal, mert az a kis rohadék nem mossa a fogát.
És te tudtál róla. Tudtad, hogy nem mos fogat.
De nem könyörögtél,
mert nem akartad elrontani a lefekvést.
Eleged lett a rosszfiúságból.
Megnézted a fogkefét,
és nedves volt, de nyilván kamuból.
Az kamu volt.
Átverés.
Bevizezte a fogkefét, üldögélt a vécén, miközben biztos pornót nézett a telóján.
Te meg most kaptál egy 5000 dolláros számlát.
De bármennyire kergék és bármilyen sokba is kerülnek a ház lakói,
inkább élek a szívem csücskeivel,
az akaratos kis gyerkőceimmel, mint egyedül a hasizmommal.
Mert a családod azért biztosan hálás, de megköszönni sosem fogják neked,
hogy te vagy, aki életben tartod őket.
Pedig konkrétan azt teszed.
Szó szerint te tartod életben őket. Nélküled nekik annyi.
Ha a lányaimat 24 órára magukra hagynám egy konzervvel és egy konzervnyitóval,
kinyiffannának.
Ki bizony.
Sosem mondanak köszönetet. Ki kell húzni belőlük.
Mondjátok ezt: „A jóbarátom szólt, hogy szóljak nektek,
hogy nélkülem meghalnátok.
Vagy ami még rosszabb: fogatlanok lennétek.
Mint egy halloweeni töklámpás.
Behorpadt arccal mennétek a suliba…
A halálotokat kívánnátok.
Szóval szívesen.”
Úgyhogy minden ilyen embert tiltok az Instán.
Ők nem jelennek meg a hírfolyamomban, csak a pékek.
Ennyi. Csak a pékek.
Imádok kenyeret sütni. Nem bírom abbahagyni. Imádom.
A létezésem alapja a kenyér. A kenyér és a gyerekek. Ennyit tudok.
A kedvenc pékemet imádnátok. 60 centi magas. 150 centi széles.
Francia pék. Egyetlen darab hasizomból áll a pali.
Egy vajas hasizomból.
Croissant-okat süt. Ennyit csinál. Croissant-okat süt.
A sütőbe teszi, megsüti, szeparálja és kettétöri őket.
Gőz csap ki belőlük.
Kamera előtt eszi meg őket, én meg felizgulok.
Az étel a szeretetnyelvem, meg a családomé is.
Így kommunikálunk. Az ételen keresztül.
Anyám mindennap szalámis szendvicset csinált nekem. Azt vittem a suliba.
Ebből tudtam, hogy éppen mennyire szeret.
Ha egyet kaptam, semmi extra.
Ha hármat, jó fiú voltam.
Régen Szalámis Tommynak hívtak, annyi szalámis szendvicset ettem.
Nemrég jártak nálam a szüleim. Istenem! Imádom őket.
De két hétre jöttek hozzám.
Nem hotelbe. Két hétre. Nem kérdeztek, csak megjelentek.
Két hétre. Az nem látogatás. Az rebellió.
Apám olyan sóher, hogy úgy választotta ki, mikor jöjjenek,
hogy a kinézett dátum körül elkezdte nézegetni az árakat,
úgy vette meg a legolcsóbb jegyet. Pedig kifizettem volna.
Még a repülőjegyet, a hotelt, vagy akár egy mesterlövészt is.
Halálosan szeretem őket. Félre ne értsétek!
Áldás, ha élnek a szüleid. Tényleg.
De, édes istenem! Ez rengeteg.
Anyukám édes volt. Azt mondta: „Nyugi!
Nem fogunk zavarni. Csak ellézengünk ott.
De mintha ott sem lennénk. Nem kell szórakoztatnod minket.
Csak a közeledben szeretnénk lenni.” „Aha.”
Ja, persze.
Kora reggel kiosontam a konyhába
egy kávéért, mielőtt kezdődik a hajcihő.
A pultnál ültek, mint két magányos oroszlánfóka.
Hajnali négy óta vártak.
„Nem tudtuk, mikor kelsz fel.”
Ha vendégeid vannak,
nincs olyan program, ami elég hosszú időt venne el a napból.
Leviszed őket a partra. „Itt az óceán.”
„Jól van, mehetünk haza.”
„Még 12 óra van lefekvésig.”
A gond az, hogy nincs időtöltésük, hobbijuk.
Nem fejtenek keresztrejtvényt, semmi labdajáték vagy Sudoku. Semmi.
Csak két olasz szülő, akik esznek,
és közben a tegnap esti étkezésről beszélgetnek,
meg hogy mi lesz a mai vacsora,
és hogy van-e idő enni addig.
Mint két, a konyhámban randalírozó nyugdíjas mosómedve.
Anyám kukabúvárkodott a mosogató alatt, maradékot keresve.
„Ezen a csirkecsonton van még hús.
Nem tudom, miért dobtad ki, Mr. Nagymenő.”
Apám kekszet majszolva beszélt hozzám.
Véletlenül leejtette, aztán rálépett. Utána lefejtette a cipőtalpáról,
és megette.
A szemem láttára.
Erre én: „Te meg mit művelsz?”
Mintha kisgyerek lett volna, aki bajban van, de nem tudja, miért.
Mondom: „Nem eszünk cipős kekszet!
Miért eszel cipős kekszet?”
Ő meg: „Ezt? Na ne már! Gyors voltam. Él az öt másodperces szabály.”
De ez nem így működik.
Ha a vécébe ejtesz egy kekszet, ha gyors vagy sem eheted meg.
Imádom apámat. És igen, bonyolult a kapcsolatunk.
Áldás, ha olyan szerencsés vagy, hogy élnek a szüleid.
De sokszor van bűntudatunk is.
Van, hogy nem veszed fel, ha hívnak.
Ha felveszed, türelmetlen leszel, mert szerencsétlenkednek a telefonnal.
Bántó vagy, mielőtt leteszed. Tudom, hogy sokszor van bűntudatotok.
De ne legyen! Ugyanis el kell mondanom nektek,
hogy ők sem mondanak túl sok jót rólatok.
Tuti, hogy apám múlt éjjel zsörtölődött: „El kell innen húznunk a francba.
Mr. Nagymenő nem hagy cipős kekszet enni.
Ki a francnak képzeli magát?
Amúgy ha kérsz, neked is adok egyet.
Hogy jobban aludj.”
Előtérbe helyezi a családot.
Most, hogy a gyerekeim elmentek, olyan leszek, mint a szüleim.
Csak velük akarok lézengeni.
Szeretném, ha a gyerekeim szeretnének, meg minden.
Szeretem a családot. Nagyszerű dolog. Nagy családból származom. Imádom.
De ugyanakkor szívszorító is. Időnként megbántódsz.
Nincs annyi szeretet szívfájdalom nélkül.
Ez olyan, mint óriási kutyákat venni.
Nem értem az ilyen embereket.
Hatalmas kutyákat vesznek, tele szőrrel és szeretettel.
Átveszik az uralmat a házban. Mindenki totál odavan értük.
És három hónap múlva meghalnak.
Nem bírnám ezt a szívszorító fájdalmat.
Valami apró kis vacak kell, ami reszket és összepisálja magát
úgy 25 évig.
Egyesével veszti el a mancsait.
A szeme kidülled. „Még itt vagyok, Tommy. Még veled vagyok.”
Egy jóbarátomnak van egy német dogja.
Te betéptél?
Egy német dog? Ahhoz lapátot is kéne adjanak.
Nem bírnám.
A gyerekekkel is így van. Belakják az egész házat,
és mielőtt észrevennéd, kirepülnek.
Nem emlékeznek, mit meg nem tettél értük ötéves korukig.
Nem emlékeznek. Az utóbbi négy évben meg csak le akartak lépni.
Szóval kapsz nyolc évet a kettő között? Nem biztos, hogy megéri.
Mielőtt a lányom elment,
azt mondtam: „Csak hogy tudd, ezt mind érted tettem.
Nem akartam ebben a házban, ebben a városban élni.
Nem akartam ezeket az állatokat.
Már barátaim sincsenek. A barátaim a barátaid szülei közül valók.
Ezt mind érted tettem, erre most elmész?
Nekem kéne mennem.
Legyen minden a tiéd!
Csak adj egy hátizsákot, egy Van Halen-CD-t és egy kis füvet!
Újra úgy fogok élni, mint megismerkedésünk előtt.”
De nagyon szeretem őket.
Vicces. Nem igazán tervezed az életed. Csak kibontakozik. Megtörténik.
Van elképzelésed, de az élet csak zajlik.
Nem tudtam, hogy életem ezen pontján a családról beszélek majd.
Csak megtörtént. Belefáradtam, hogy egyedül pizzázzak.
Mindig egyedül pizzáztam. Mondom: „Ez kezd lehangoló lenni.”
Egyedül pizzáztam, mikor megláttam egy csinos lányt.
Mondom: „Eszel velem pizzát?”
Ő meg: „Igen. Mindig egyedül eszem pizzát.”
„Én is. Pizzázzunk együtt!”
„Jó.”
Öt évvel később a reptéri ellenőrzésen haladtunk át
egy meztelen kisgyerekkel és egy macskahordozóval.
Reggel 6-kor lábbal összecsukom a babakocsit,
csorog rólunk a verejték.
És az életünknek annyi. Vége volt.
Csak mert nem voltam képes egyedül pizzázni.
Nem tudom, mihez kezdjetek az életetekkel.
Nem tudom. Legyen gyerek? Ne legyen? Házasodjatok vagy mégse?
Számomra megérte.
Számomra megérte ez az egész, mert már tudom, hogy végül
lesz valaki, aki felveszi a telefont.
Végül lesz valaki, aki ott lesz,
hogy felvegye, mikor a rendőrség telefonál,
hogy megint a pláza szökőkútjában úszkáltam.
„Jöjjön! Nem, jól érzi magát. Nem kell sietni.
Ezúttal rajta van a nadrágja is. Jól érzi magát.
A gyerekek pénzzel dobálják. Nem is érzi.
Lehet, hogy ellopott egy PlayStationt. Majd megbeszéljük, ha ideér.”
Mind ugyanúgy távozunk.
Akárhogy is éltél, ugyanaz a forgatókönyv.
Mind ugyanoda tartunk.
Ha fiatal vagy, és most egy idősebbre nézel,
nem hiszed, hogy egyszer ilyen leszel majd.
Nézed, de nem a jövőbeni önmagadat látod.
Mintha egy mamutfenyőt vagy egy unikornist néznél.
De belőled is ez lesz. Hamarosan.
Ha idősebbként egy fiatalt nézel így: „Még mindig így nézek ki…”
Nem. Nem igaz.
Már nem.
Ez egy klisé. Én apámmá változom. Ez van, pedig nem így terveztem.
A minap vettem egy hármas csomagolású szilikonspray-t.
Azt sem tudom, mi az.
Gőzöm sincs, mire való, de akciós volt, ezért megvettem.
Ahogy apám is tenné.
És csak úgy adok majd egyet a postásnak.
Mint apám.
Fiatalnak, erősnek, egészségesnek hisszük magunkat. Jól is néztek ki.
De hamarosan
a reptéri kapunál álltok majd sorban
nyakpárnával, és menőnek hiszitek magatokat.
És egyszer csak öreges tornagyakorlatokat végeztek.
Ilyeneket csináltok majd.
Öregekké válunk, akikre előjel nélkül tör rá a köhögés.
Evés, ivás nélkül kapja el őket a roham.
Lilák lesznek, kiguvad a szemük.
Aztán abbahagyják, és folytatják a beszélgetést.
„Beszéljünk róla, hogy mi történt?
Konkrétan majdnem meghaltál.
Nem? Rendben. Folytasd a sztorit! Már ezerszer hallottam.
Nagyszerű!”
De manapság nehéz idősnek lenni. Nagyon nehéz.
Nyugdíjba se tudunk menni.
Emelik a nyugdíjkorhatárt. Nem szép dolog az öregekkel szemben.
A fiatalokkal szemben sem, mert sokáig kell öregekkel dolgozniuk.
Tényleg 80 éves pilótára vágyunk?
„Öveket becsatolni! Irány Dayton! Mármint Denver. Tudják maguk.”
„Olyan fáradt vagyok!
Rég nyugdíjba kellett volna mennem, de nem hagyják.
Közel a halálom órája, de neked is!”
Ha már munkára fogjuk őket, szórakozzunk velük! Adjuk őket bérbe!
Például a telekocsisávot igénybe vevőknek.
Azt mondjuk nekik, munkába mennek.
Az irodába érsz, valaki más viszi őket tovább másfelé.
„Mindjárt odaérünk?”
„Már odaértél.” „Tényleg?
Még az ebédemet sem ettem meg.”
Adjuk őket bérbe kísértetkastélyoknak!
Csak elengedünk hat öreget az odavezető úton.
Nem akarom gúnyolni az öregeket.
Szeretnék megöregedni, meg hogy ti is megöregedjetek.
Az nagyszerű lenne. Remek lesz. Akkor is turnézni fogok.
Elmegyek hozzátok az idősotthonba.
Poénkodok, de nevetni nem fogtok tudni.
Csak pislogni és az orrom alá fingani.
Addig akarok élni, hogy én is olyan lehessek, aki ok nélkül
hajóskapitánynak öltözik.
Ismertek ilyeneket?
Nincs hajójuk, nem laknak közel az óceánhoz.
Egyszer csak hajóskapitánynak öltöznek.
Minden részlet megvan: sapka, gombok… Csak bele kell mennünk a játékba.
Remélem, jól telik az év hátralevő része. Tényleg. Élvezzétek ki!
Nem hiszem, hogy szuper évünk lesz.
Úgy tűnik, elég idegesítő lesz.
Mondanám, hogy ne foglalkozzatok a hírekkel, de ez egyre nehezebb.
Mindenkinek van hülyetelefonja. Ahányszor ránéztek…
Valami seggfej rátok kiabál, nem? „Csak egy kávézót kerestem.”
Ijesztőek ezek a telefonok.
Az unokaöcsémnek magyaráztam a minap, hogy mi az a „nukleáris Armageddon”.
Igen. Kösz, TikTok!
A srácnak lövése sem volt, mi az. Ja, amúgy 17 éves.
Mondom: „Talán van előnye is, hogy 3-as tanuló vagy. Remek!”
Kiabálnak vele, hogy olvasson többet. Egy hete még vidám volt.
Mondom: „Ide hallgass! Egy nap mind meghalunk,
és van rá mód, hogy az mindenkinek ugyanaz a nap legyen.”
Szóval ne aggódj! Van, hogy túl sokat tudunk a világról.
Nem kell ennyi információ.
Csak mert ömlik ránk, nem jelenti, hogy szükségünk van rá. Nincs.
Meghalhatsz egy atomtámadásban. De akár egy mókustámadásban is.
Láttam a YouTube-on. Szörnyű halál.
Kivájják a szemed, és megtöltenek mogyoróval.
Van, hogy túl sokat tudunk.
Ha csokis kekszet kaptok, nem gondolkodtok, mi van benne.
Nem gondoltok a sok vajra, a zsírra, a cukorra és a sóra.
Ráadásul kézzel készült.
Valaki fogdosta!
Úgy adják elő, mintha jó dolog lenne. „Kézműves keksz.”
Ne gondoljatok rá! A kekszet meg kell köszönni.
Akarjátok tudni a barátaitok politikai nézeteit?
Ha akartok barátokat, akkor ne!
Ne kérdezzetek ilyesmit! Nem jó, ha túl sok az infó.
Őszinte leszek.
Időm nagy részében nem akarok tudni a legtöbb dologról, amire a nejem gondol.
24 éve élünk boldog házasságban.
Tudjátok, miért? Nem kérdezünk hülyeségeket.
„Most boldog vagy?
Változzak meg valamiben?”
Nem kérdezünk ilyeneket.
Boldog házasságot akarsz? Fogd be, és folytasd így tovább!
Párterápia? Be vagy tépve?
Fizetni valakinek, hogy előszedje a régi vitákat? Kizárt!
Esténként azt mondom a nejemnek: „Szét vagy esve. Én szintén.
Nézzünk tévét!”
Őszinte leszek. Jelenleg nincs oda értem.
Már két hónapja. Fogalmam sincs, miért.
És nem is fogom megtudni.
De vissza fog jönni.
Huszonnégy év. El fogja felejteni. Vissza fog jönni.
Imádom őt. Stabil a kapcsolatunk.
Ha nem válunk el a háziállataink miatt, minden rendben lesz.
Azt mondtam neki: „Családot szeretnék veled.
Remek lenne. De háziállat nem kell.”
Ő meg: „Nekem sem kell.” Simán belehazudott a szemembe.
A nejem és a lányaim minden héten más állatot hoztak haza.
Egy groteszk Noé bárkájában élek. Látnotok kéne.
Madarak, halak, gyíkok.
Van egy gyíkunk. A várható élettartama 50 év.
És ezt ő is tudja.
Ott üldögél a fadarabján, és néz rám…
„Mindketten tudjuk, ki fog nyerni.”
Van két őrült kutyánk.
Az egyik egy mopszli, Frank. Vicces kis bolhazsák.
Mintha egy földönkívülivel élnénk.
Evés közben horkol.
Ki képes erre?
Áll a táljánál, rág és nyel. Ébren van.
De a szeme csukva van. Horkol. Alszik.
Hálaadáskor meglöktem a vágódeszkát,
miután felvágtam a pulykát. Szépen lefolyt az összes szaft
a széléről, egyenesen a pofájára.
Azelőtt sosem láttam kutyát nevetni.
Fél napig tök boldog volt. A másik felében meg szörnyen érezte magát.
Érezte a pulykaszagot, de nem tudta, honnan jön.
Van egy óriási fekete labradorunk. Akkorát szarik, mint egy ember.
Sosem láttam hasonlót.
Úgy kell felszednem, és bevinni a házba,
mintha tűzifát vinnék a vihar miatt.
Van egy macskánk is. Egy pszichopata sorozatgyilkos,
aki csak szórakozásból öl, nem eszik az áldozatából.
Csak darabokra szaggatja, és ledobja.
Tessék! Egy fej nélküli madár.
„Ezt miért csináltad?”
Ő meg rám néz: „Milyen kérdés ez?
Ajándékot kapsz, és ez a hála?”
Élő patkányokat hoz, és a mosókonyhába cipeli őket.
Az udvaron kapja el, és a nyakuknál fogva ráncigálja be őket,
mintha a patkány pénzzel tartozna nekünk.
A nejemmel nem fogjuk mindig szeretni egymást.
De most patkányfogó csapat vagyunk. Így múlatjuk az időt.
Jól bánok az újságokkal. Azzal hajtom be a dögöt a sarokba.
Csak bámulunk egymásra. A nejem, a patkány és én.
Valakinek lépnie kell.
Valakinek meg kell ragadnia, és ki kell vinnie a patkányt.
És őszinte leszek. Nem én leszek az.
Nekem nem kellettek állatok. Nem akarom, hogy megharapjon.
Jól tettetem, hogy erősen próbálkozom.
„Olyan gyors!”
A nejem fogja meg. Türelmetlen lesz. Elkapja, és rám néz: „Te nyápic!”
És kiviszi. Őszinte leszek. Ez az, ami miatt néha nem kedvelem őt.
Ki csinál ilyet?
Most arra kell gondolnom,
hogy nem a patkányos ujjú öreg Johnson a nejem.
Életem szerelmének patkányosak az ujjai.
„Na, etyepetyézzünk kicsit? Csináljak neked sütit?”
Köszönöm, hogy eljöttetek! Szuperek voltatok!
ÍRTA ÉS ELŐADTA: TOM PAPA
Köszönöm szépen!
Vigyázzatok magatokra!
Hamarosan újra találkozunk.
A feliratot fordította: Botos János