Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫גבירותיי ורבותיי, קבלו בבקשה‬
‫את טום פאפא!‬
‫- טום פאפא: הגעת ליעד -‬
‫ואו.‬
‫תראו אתכם.‬
‫וושינגטון! תודה רבה שבאתם.‬
‫נחמד מצידכם.‬
‫אני מת על העיר הזאת. היא קורעת מצחוק.‬
‫היא נעשית מצחיקה יותר משנה לשנה.‬
‫אני שמח להיות כאן.‬
‫היו כמה שינויים בבית שלי לאחרונה.‬
‫הסעתי את הבת הצעירה שלי,‬ ‫הילדה הכי צעירה שלי, בת הזקונים שלי,‬
‫למכללה.‬
‫כל הילדות עזבו את הבית,‬
‫ואף אחד לא מספר לך כמה קשה יהיה‬
‫להעמיד פנים שאתה עצוב.‬
‫אפילו לא דמעה אחת.‬
‫באמת חשבתי שאני אבכה. אני מרגיש ממש רע.‬
‫אבל יש מצב שאני מאושר מאי פעם.‬
‫זה בסדר, אתם יודעים.‬
‫עשינו את כל הדברים.‬
‫אני אוהב אותה עד מוות,‬
‫אני אוהב את שתיהן עד מוות,‬ ‫אבל, אתה יודעים…‬
‫היה לנו כיף. עכשיו זה נגמר.‬
‫הן רוצות שאהיה מאושר.‬
‫אתה לא רוצה לדמיין שאבא שלך‬ ‫יושב לבדו בחדר הריק שלך וממרר בבכי.‬
‫אתה מעדיף לדמיין שהוא ממשיך בחייו,‬
‫מתמסטל וצופה ב"ריק ומורטי" לבדו.‬
‫זה מה שאני עושה.‬
‫כן.‬
‫כי יש לי חופש עכשיו.‬ ‫מעולם לא היה לי חופש לפני כן.‬
‫כשהייתי קטן…‬ ‫אני לא יודע מה איתכם, אבל כשהייתי ילד,‬
‫הכריחו אותי לגור עם ההורים שלי.‬
‫ולא יכולתי לשתות או לעשן,‬ ‫כי הם תמיד היו בסביבה.‬
‫וכשעזבתי אותם, הקמתי משפחה משלי.‬
‫אף אחד לא מספר לך שכשאתה מביא ילדים,‬ ‫הילדים הופכים להורים החדשים שלך.‬
‫ואתה לא יכול לשתות או לעשן,‬
‫כי הם תמיד בסביבה.‬
‫והם לא יכולים לשמור סוד.‬
‫אבל עכשיו, בפעם הראשונה, אין ילדים בבית,‬
‫ואני עושה את כל הדברים.‬
‫אני יכול לשתות מרטיני באמצע אחר הצהריים.‬
‫כן.‬
‫כי אני יודע שלא יתקשרו אליי פתאום‬
‫ויבקשו ממני טרמפ הביתה מחוג קראטה.‬
‫היו לי הרבה שנים‬
‫של נהיגה מפוקפקת מאוד בארבע בצהריים.‬
‫"אני אאסוף אותה. אני אסע."‬
‫אני אפילו לא לובש בגדים בבית יותר.‬
‫מה הטעם? ברגע שאשתי יוצאת לעבודה,‬ ‫המכנסיים יורדים.‬
‫הכלבים כל כך שמחים.‬ ‫כזה, "אתה אחד מאיתנו עכשיו".‬
‫אני עושה שטויות בחצר,‬ ‫והכלבה שלי מסתכלת עליי.‬
‫"תשפשף את התחת שלך על העץ. זה מדהים."‬
‫והיא צודקת. זה באמת מדהים.‬
‫זה עץ מיוחד.‬
‫אבל אני אגיד לכם את האמת, חברים.‬
‫זה כמעט הרג אותנו.‬
‫לגדל ילדים זה לא בדיחה. זה לא בדיחה.‬
‫אם אין לך ילדים,‬ ‫אנשים תמיד שואלים, כאילו זה כלום,‬
‫"מתי יהיו לך ילדים?‬ ‫אתה צריך להביא ילדים. מתי תעשה את זה?"‬
‫לא. צריך לחשוב טוב-טוב‬ ‫לפני שמביאים ילדים לעולם.‬
‫הייתם צריכים לראות אותי לפני הניסוי הזה.‬
‫הייתי רזה. היה לי שיער ארוך ומתולתל.‬
‫ויכולתי לראות.‬
‫היו לי עיני נץ.‬
‫עכשיו יש לי עיני סרטן.‬
‫אני ואשתי מרוקנים,‬ ‫הפכנו לקליפות ריקות ויבשות.‬
‫לפעמים אנחנו במטבח,‬
‫והיא אומרת,‬ ‫"אפשר להתמזמז ברגע זה. אף אחד לא ידע".‬
‫אני כזה, "כן, אפשר.‬
‫"ואפשר לשכב על הרצפה הקרירה‬ ‫ולעצום עיניים לרגע.‬
‫"ממש נחמד על הרצפה.‬
‫"אנחנו לא גוססים, אנחנו רק נחים."‬
‫אני באמת כבר לא רואה.‬
‫אבל לא כל הזמן,‬
‫רק כשאני נוהג בלילה‬ ‫ויש על הכביש עוד מכוניות.‬
‫יש הרבה אורות מסנוורים.‬ ‫זה כמו מופע זיקוקים.‬
‫אני כזה,‬ ‫"אני מניח שאכוון לחלק החשוך באמצע".‬
‫אני מתבלבל בין פחי אשפה לאנשים בלילה.‬
‫"למה כולם יצאו הערב?"‬
‫"לא, פשוט אוספים היום את הפחים.‬ ‫הכול בסדר."‬
‫צריך להיות חכמים, צריך להסתגל.‬
‫אני משתמש בשפת המדרכה עכשיו.‬
‫בשביל זה היא שם.‬
‫אני פשוט ניתז ממדרכה למדרכה עד הבית.‬
‫אבל זה תענוג אמיתי. כן.‬
‫אני יכול להיות שוב‬ ‫האדם שהייתי לפני כל זה, יודעים?‬
‫כשיש לך ילדים,‬ ‫אתה צריך להעמיד פנים שאתה סופרמן.‬
‫הילדים שלך צריכים הגנה,‬ ‫אבל אין לך כישורים חדשים.‬
‫הרגע העיפו אותך מבית החולים. "בהצלחה!"‬
‫אין הוראות.‬
‫יודעים? ואני לא הייתי סופרמן.‬
‫עכשיו הילדות שלי מבוגרות,‬ ‫ואני יכול להודות שאני אדם רגיל.‬
‫ועכשיו הן יודעות שיש להן מזל שהן שרדו.‬
‫הרבה פעמים כשהייתי אבא צעיר, רציתי לבכות.‬ ‫אבל אי אפשר, יודעים?‬
‫לא רציתי שהילדות שלי יחזרו הביתה‬ ‫ויראו אותי מתייפח ליד שולחן האוכל.‬
‫"אבא, מה לא בסדר?"‬
‫"הכול!‬
‫"אני לא מבין שום דבר.‬
‫"אין לי כסף. יש לך כסף?‬
‫"ראיתי כרטיס יום הולדת על השיש.‬ ‫אל תשקרי לי."‬
‫אי אפשר לדבר בכנות עם ילדים קטנים.‬
‫"אבא, באמת יש מפלצות?"‬
‫"אני לא יודע. כנראה.‬
‫"אני מרגיש אותן לפעמים. הרגשת אותן?‬
‫"לפעמים אני שומע אותן.‬ ‫שמעת אותן בעליית הגג? מה זה?"‬
‫אי אפשר להגיד את זה.‬
‫אתה רואה את הילד בבוקר,‬
‫"תודה לאל, אתה חי! לא חשבתי שתשרוד.‬
‫"חשבתי ששמעתי לעיסות אתמול בלילה.‬ ‫חשבתי שזה אתה."‬
‫עכשיו אני יכול לדבר בכנות.‬
‫אני לא אוהב את החושך, ואני מודה בזה.‬ ‫לא, אני לא אוהב את החושך.‬
‫אף אחד לא אוהב את החושך.‬ ‫אנשים לא אוהבים את החושך. לא, זה מפחיד.‬
‫במחסן שלנו יש דלת על קפיץ.‬
‫המחסן צמוד לחניה, והוא מלא בדברים.‬
‫והדלת נסגרת אוטומטית ברגע שנכנסים.‬
‫אבל מתג האור נמצא בצד השני, בין המדפים.‬
‫והוא רחוק מדי מהדלת.‬
‫אי אפשר להחזיק את הדלת פתוחה עם הרגל,‬ ‫אז חייבים לקלוע בניסיון הראשון.‬
‫ואני הולך על זה,‬ ‫ולפעמים יש בדרך סלסילה או…‬
‫והדלת נסגרת, וחשוך.‬
‫כאילו השדים שרדפו אחריי כל החיים‬ ‫עושים כזה, "תפסנו אותך!"‬
‫אבל לא יכולתי להודות בזה.‬
‫השכבתי לישון שתי ילדות קטנות,‬ ‫שתי מלאכיות יפהפיות.‬
‫"לילה טוב, בנות. נתראה בבוקר."‬
‫"לילה טוב, אבא.‬
‫"תשאיר את האור דולק? החושך מפחיד."‬
‫"לא.‬
‫"בחייכן, אין ממה לפחד.‬
‫"נתראה בבוקר."‬
‫ואז רצתי לחדר שלי והדלקתי את כל האורות.‬
‫החושך באמת מפחיד, וידעתי את זה,‬
‫כי שמעתי אותן משקשקות מפחד במורד המסדרון.‬
‫במשך שעות.‬
‫עשיתי בדיקת דנ"א לפני שהן עזבו את הבית.‬
‫אני ממליץ בחום. באמת.‬
‫זה קצת מפוקפק,‬ ‫כי אתה שולח את הדנ"א שלך לחברה מסחרית,‬
‫ולא ישתמשו בו למטרה טובה, זה בטוח.‬
‫בוודאות ישבטו אותנו בעתיד.‬
‫אבל למי אכפת? נהיה מתים. לדעתי זה מרגש.‬
‫בני אדם נלחמים ברובוטים בעתיד.‬
‫זה מרגש, נכון?‬
‫שישה מכם רצים בשדה חיטה,‬ ‫בלי איברים פרטיים.‬
‫שיער ארוך כמו שתמיד רציתם.‬
‫לומדים קראטה ואוכלים סנאים.‬
‫זה מרגש!‬
‫אבל בטווח הקצר,‬
‫ההיסטוריה המשפחתית שלך נחשפת,‬ ‫וציפיתי שזה יקרה,‬
‫אבל גם הסודות המשפחתיים שלך נחשפים.‬
‫לא ציפיתי שזה יקרה. זה מרגש מאוד.‬
‫כל הסודות יוצאים לאור כשהדנ"א מגיע.‬
‫אי אפשר להסתיר אותם.‬
‫הדנ"א הוא כמו הדוד השיכור‬ ‫שבא לחג המולד בפעם הראשונה.‬
‫כזה, "רגע, אתה חושב שהוא האבא האמיתי שלך?‬
‫"יש לי משהו לספר לך!"‬
‫ידענו שהמשפחה שלי בעיקר איטלקית,‬
‫וקצת גרמנית, אבל לא מדברים על זה.‬
‫והבדיקה הראתה שאנחנו בעיקר איטלקים,‬ ‫קצת גרמנים וקצת צרפתים.‬
‫יש קצת דנ"א צרפתי.‬
‫התקשרתי לאימא שלי ושאלתי, "מאיפה הצרפתים?"‬
‫היא אמרה, "הסוד נחשף!‬
‫"סבתא שלך הייתה זונה."‬
‫"סליחה, איך קראת לסבתא?"‬
‫"כן, היא הייתה זונה.‬ ‫היא עברה בכל המיטות באירופה.‬
‫"לכן יש לך גבות מוזרות והדוד שלך גיי."‬
‫לא נראה לי שזה עובד ככה.‬
‫אין יותר סודות.‬
‫דנ"א ומדיה חברתית.‬
‫אני מופיע בכל רחבי המדינה.‬
‫אנשים עושים מחקר ובאים אליי מדי פעם.‬
‫"נראה לי שאנחנו קרובי משפחה."‬
‫אני מתקשר לאימא שלי. "מי זו הולי?"‬
‫"מה אתה יודע?"‬
‫"אני יודע שיש בטמפה אישה בגיל העמידה‬
‫"שרוצה לבוא לחג ההודיה.‬
‫"והיא דומה מאוד לאבא."‬
‫"שיט. היא מצאה אותנו."‬
‫למשפחות היו סודות במשך דורות.‬ ‫סודות עתיקים ועמוקים.‬
‫משפחות שמרו סודות.‬
‫אתם יודעים,‬ ‫אם היה משהו שהביך אותם שהשכנים ידעו,‬
‫אם הם לא הבינו משהו,‬ ‫אם משהו גרם להם אי נוחות,‬
‫הם שיקרו לגביו‬
‫או החביאו אותו בעליית הגג.‬
‫תינוק לא רצוי? לעליית הגג.‬
‫הפרעת קשב וריכוז לא מאובחנת? לעליית הגג.‬
‫"זה הילד שלך? המגמגם?"‬
‫"איזה ילד?" לעליית הגג.‬
‫בכל אמריקה ילדים מביטים מחלונות עליית גג.‬
‫"לאן כולם הו-הו-הולכים?‬
‫"גם אני רוצה יל-יל-ילקוט!"‬
‫עצוב כל כך.‬
‫וכילד, אם קלטת שיש איזה סוד במשפחה שלך,‬
‫ושאלת את המבוגרים עליו,‬ ‫הם שיקרו לך בפרצוף.‬
‫"מי האיש שגר בחניה?"‬
‫"איזה איש?"‬
‫"יש שם איש כבר די הרבה זמן."‬
‫"אין שום איש." "בטח שיש."‬
‫"תסתום!"‬
‫זו הייתה תקופה נהדרת להורים. אתם מדמיינים?‬
‫יכולתם להגיד לילדים שלכם, "תסתמו!"‬ ‫ישר בפרצוף שלהם.‬
‫בלי שיחות ארוכות.‬
‫בלי הסברים.‬
‫פשוט, "תסתמו!"‬
‫זה היה כל כך יותר קל.‬
‫"למה השמש חמה?"‬
‫"לא יודע. למה אתה לא סותם?"‬
‫"טוב, אתה לא צריך להתעצבן."‬
‫להיות אבא בזמנו היה עוד יותר קל.‬
‫אפילו לא חשבו עליך כהורה.‬
‫רק היית צריך לבוא ולהרביץ לכולם מדי פעם.‬
‫אבא שלי התנהג‬ ‫כאילו אנחנו זרים שפרצו לו לסלון.‬
‫"מאיפה לעזאזל הילדים האלה באו? תסתלקו!"‬
‫אימא שלי באה.‬ ‫"תניחו לאבא שלכם. הוא עובד קשה."‬
‫"רק שיחקנו."‬
‫"ועכשיו רק תסתמו."‬
‫זו הייתה תקופה אחרת.‬
‫אחד הדודים שלנו לא עמד בזה יותר.‬
‫הוא פשוט נעמד באמצע ארוחת הערב ויצא מהבית.‬
‫ולא חזר.‬ ‫הוא פשוט נטש את הדודה ואת הדודנים שלי.‬
‫הוא פשוט עזב.‬
‫שאלנו, "איפה דוד בוב?"‬
‫ושיקרו לנו בפרצוף.‬
‫אמרו לנו, "הוא בסיביר".‬
‫הוא לא היה בסיביר.‬
‫הוא עבר לדירה של החברה שלו, באותה עיר,‬
‫וגר שם שנתיים.‬
‫באותה עיר.‬
‫ראינו אותו.‬
‫היינו בסופרמרקט. "זה דוד בוב?"‬
‫"לא, הבנזונה ההוא בסיביר."‬
‫"נראה לי שזה דוד בוב."‬
‫"נראה לי שאתה תסתום את הפה."‬
‫ויום אחד הוא פשוט נכנס הביתה,‬ ‫התיישב והמשיך לאכול.‬
‫כאילו כלום לא קרה.‬
‫שאלנו, "סיביר נחמדה?"‬
‫הוא אמר, "זה לא היה השם שלה".‬
‫המצב טוב יותר עכשיו.‬ ‫האמת יוצאת לאור, והמצב טוב יותר.‬
‫אנחנו עוזרים לאנשים‬ ‫במקום להחביא דברים בעליית הגג.‬
‫אנחנו דואגים לבריאות הנפשית שלנו,‬ ‫עוזרים זה לזה.‬
‫זו תקופה הרבה יותר נחמדה.‬ ‫כולם הולכים לטיפול.‬
‫אם אתם צריכים לדבר עם מישהו‬ ‫והולכים לטיפול, כל הכבוד לכם.‬
‫אני לא הולך, אבל כל הכבוד לכם!‬
‫אני לא בסדר.‬
‫יש אצלי הרבה דברים שדורשים תיקון,‬ ‫אבל אני נהנה.‬
‫ואני יודע שאם אלך לטיפול,‬ ‫יכריחו אותי להפסיק.‬
‫אני יודע מה הבעיה שלי.‬ ‫אני אוכל יותר מדי ושותה יותר מדי.‬
‫"אתה לא רוצה לגלות למה?"‬
‫אני יודע למה.‬
‫כי החיים קשים, וכיף לעשות את זה.‬
‫לכולנו יש בעיות, לכולם יש תסביכים.‬
‫לכל אחד כאן יש איזו בעיה.‬
‫אני עדיין גונב מחנויות.‬
‫באמת. כדאי גם לכם, זה כיף.‬
‫ילדים תמיד גונבים מחנויות.‬
‫אותי אף פעם לא תפסו, אז אני ממשיך.‬
‫כן, אני בלתי מנוצח.‬
‫לא דברים גדולים. אני לא טיפש.‬
‫דברים קטנים, כמו חוט דנטלי וממתקים.‬ ‫דברים כאלה.‬
‫דברים שלא אמורים לשלם עליהם מלכתחילה.‬
‫מבינים אותי?‬
‫עטים? אני לא משלם על עטים.‬
‫אני לא משלם כסף על עטים. אני גונב עטים.‬
‫מסי-וי-אס, מוולגרינס…‬
‫ממך. אם נבלה יחד, אני אקח את העט שלך.‬
‫תנסו. זה ממש כיף.‬
‫בייחוד כשאתה מבוגר, כי לא עושים לך צרות.‬
‫איזה מנהל בן 16 בסי-וי-אס‬
‫רואה אותך מכניס לכיס סוכרייה על מקל.‬
‫"אין לי זמן לחרא הזה!‬
‫"מה, אני אזמין משטרה‬ ‫למנהל בית הספר שלי? זה מגוחך."‬
‫אני אגנוב יותר ככל שאני אזדקן. על בטוח.‬
‫כן. בגיל 80, זה כל מה שאני אעשה.‬
‫אקום בבוקר, אשתה קפה,‬ ‫איכנס לבסט ביי ואבזוז את החנות.‬
‫"הוא חזר! מה הוא לקח הפעם?"‬
‫"פלייסטיישן, נראה לי".‬
‫"שנגיד לו לחזור?"‬
‫"לא, נעקוב אחריו לאוטו.‬ ‫הוא תמיד נרדם לפני שהוא מניע.‬
‫"יהיה בסדר."‬
‫אנחנו עוזרים לילדים עכשיו, וזה טוב יותר.‬ ‫עזרה לילדים זה דבר טוב.‬
‫אם לילד יש בעיות,‬ ‫יש לו מורים טובים שעוזרים לו.‬
‫לנו לא עזרו. לא היו לנו מורים טובים.‬
‫הם היו על הפנים.‬
‫לא היו להם תשובות.‬ ‫פשוט אמרו להורים שלי שאני היפראקטיבי.‬
‫בכל פתיחת שנה, "הילד היפראקטיבי.‬
‫"הוא מדבר כל היום ורוכש חברים בכיתה."‬
‫חייבים לעצור את החרא הזה מייד.‬
‫המורה נכנס לכיתה, יישר את הפאה שלו,‬
‫הוריד שוט של ג'ק דניאלס וזרק עלינו דברים.‬
‫תמיד זרקו עלינו דברים. מחקים, גירים…‬
‫החבר הכי טוב שלי חטף מילון בראש.‬
‫כן, ישר בראש.‬
‫לא היינו צריכים ריטלין. היינו מרוכזים.‬
‫החיים שלנו היו תלויים בכך.‬
‫המורה שלנו לספרדית‬ ‫הייתה מגיעה לכיתה עם הנגאובר.‬
‫היה סיכוי של 50 אחוז‬ ‫שהציצים שלה יקפצו מהחולצה.‬
‫היינו מרוכזים.‬
‫מוי ביין!‬
‫אם אתם הולכים לטיפול,‬ ‫רק שתדעו, זה יהיה לתמיד.‬
‫טיפול זה לתמיד‬
‫כי לא מתקנים אותנו. אי אפשר לתקן את זה.‬
‫אף פעם לא שמעתי חבר אומר,‬ ‫"זה היום האחרון של הטיפול. הבראתי".‬
‫זה לא עובד ככה.‬
‫אנחנו יצורים פיזיים.‬
‫אנחנו כל הזמן משתנים, מתפתחים ומידרדרים.‬
‫וזה משפיע עלינו פיזית ורגשית‬
‫דקה אחרי דקה, שנייה אחרי שנייה,‬
‫ואי אפשר להקדיש‬ ‫כל כך הרבה תשומת לב לעצמנו.‬
‫אנחנו פרויקט מתמשך.‬
‫לפעמים אני חושב שהמצב הרגשי שלי‬
‫תלוי לגמרי במה שאכלתי באותו יום.‬
‫היה לכם פעם יום כזה?‬
‫"דוריטוס? מזמן לא אכלתי את זה."‬
‫ואחרי חצי שעה אני כזה,‬ ‫"נראה לי שאהרוג את עצמי.‬
‫"למה העיניים שלי בוערות? אני מרגיש מוזר."‬
‫שינוי תמידי.‬
‫אני לא מכיר אתכם, אבל אני יודע בוודאות‬
‫שהשתניתם קצת מאז תחילת המופע.‬
‫נכון? הגראס מתפוגג.‬
‫האלכוהול נכנס לפעולה.‬
‫חלקכם לא אכלו, ואתם עצבניים.‬
‫חלקכם אכלו יותר מדי,‬ ‫ועכשיו יש לכם גזים והאנשים לידכם סובלים.‬
‫חלקכם תקועים באמצע. זכרתם להשתין?‬
‫באמת שהייתם צריכים להשתין.‬
‫אנחנו לא אמורים להיות שמחים כל הזמן.‬ ‫אל תילחצו.‬
‫אל תרגישו שנכשלתם כי אתם לא שמחים כל הזמן.‬
‫זה שקר. זו תרמית שנולדה במדיה החברתית.‬
‫אנחנו לא אמורים להיות שמחים כל הזמן.‬
‫להיות שמח זה כמו להיות על קוקאין.‬ ‫זה מצב קיצון.‬
‫אף אחד לא שמח כל הזמן.‬
‫ליצנים שמחים כל הזמן,‬
‫והם מלחיצים את כולם.‬
‫הם תמיד מחייכים.‬
‫כן, כי הם הורגים דברים בלילה,‬ ‫וחושבים על זה ביום.‬
‫אנחנו לא אמורים להיות שמחים כל הזמן.‬
‫שמחה היא השיא העליון.‬ ‫סיפוק. צריך להרגיש סיפוק.‬
‫אבל תחושת הסיפוק נמצאת כאן, נמוך יותר.‬
‫והדיכאון נמצא מתחתיה.‬
‫ממש שם.‬
‫ממש צמוד לתחושת הסיפוק. וכל היום אנחנו…‬
‫אם היינו שמחים כל הזמן, לא היה הומור.‬
‫לא היינו כאן עכשיו. ככה זה עובד.‬
‫אתם באים, אנחנו צוחקים כמה שעות.‬
‫ברגע שהמופע נגמר, ישר בחזרה לקריית חרא!‬
‫כן. ככה קראתי לחיים שלכם.‬
‫קריית חרא.‬
‫זה בסדר. גם אני גר שם.‬
‫אי אפשר להיות שמחים כל הזמן.‬
‫תחשבו על כל הדיוקנאות במוזאונים‬
‫של כל האנשים הדגולים שקדמו לנו, כן?‬
‫המלכה אליזבת, ז'אן ד'ארק,‬
‫וושינגטון, ישו.‬
‫אפילו לא חיוך אחד. שמתם לב?‬
‫אף אחד לא מחייך.‬
‫אין ציור של לינקולן והחבר'ה שלו, כזה…‬
‫יש רק חיוך מפורסם אחד,‬ ‫החיוך של המונה ליזה, והוא מחורבן.‬
‫זה החיוך שאתה מחייך‬ ‫כשמישהו נכנס למעלית שלך ברגע האחרון.‬
‫"לא יכולת לחכות? בסדר.‬
‫"עכשיו אתה לוחץ על כל הכפתורים.‬ ‫נהדר. כיף שבאת."‬
‫לפעמים צריך פרספקטיבה‬ ‫כדי לדעת שאתה בסדר, יודעים?‬
‫אני הולך לברים מחורבנים. עשיתם את זה פעם?‬
‫בכל עיר יש בר כזה.‬
‫תעשו את זה.‬
‫אתם יודעים על איזה בר אני מדבר.‬
‫הוא מוזר, בלי שום חלונות.‬ ‫רק חלונית קטנה אחת בדלת.‬
‫לא רואים אף אחד נכנס או יוצא.‬
‫הדלת מרופדת משום מה.‬
‫תיכנסו לשם באמצע אחר הצהריים‬
‫ותקנו משקאות לזקן בן ה-80‬ ‫שיושב בבר המטונף הזה‬
‫מתחת לנורות חג המולד הכי מדכאות שיש.‬
‫הן תלויות שם מאז 1937.‬
‫תקנו לו משקאות. איש לא יודע מה שמו.‬
‫קוראים לו פופאי,‬ ‫אבל אף אחד לא יודע מה שמו האמיתי.‬
‫תקשיבו לו מספר איך הוא נלחם בכל מלחמה,‬
‫איך הוא הפסיד כסף בכל מיתון,‬
‫איך יש לו כל מחלת מין שמוכרת לאדם.‬
‫אחרי שעה אתה יוצא בחזרה אל האור‬
‫וחושב, "נראה לי שאני אסתדר.‬
‫"אני אהיה בסדר."‬
‫קשה להרגיש טוב.‬
‫אני לא מרגיש טוב במיוחד כרגע.‬
‫ואתם? אני נהנה מאוד, אבל אני לא מרגיש טוב.‬
‫אתם מרגישים טוב? לא.‬
‫אתם מרגישים שמנים. כולנו מרגישים שמנים.‬
‫כן. לא שמנים, נפוחים.‬
‫בהחלט נפוחים.‬
‫פיפי יפתור את זה, נכון?‬
‫פיפי יפתור את זה. זה רק משקל מים.‬
‫מים עם נגיסי עוף ומקרוני בגבינה‬
‫וגלידה שאנחנו אוכלים במטבח בעמידה‬ ‫בזמן שהמשפחה שלנו ישנה.‬
‫לא, אני לא אקרא לכם שמנים.‬
‫אתם יודעים מה לא בסדר בכם.‬
‫אולי אתם לא שמנים,‬ ‫אבל יש משהו שאתם לא אוהבים בגוף שלכם.‬
‫לכולנו יש משהו כזה.‬
‫אני לא יודע מה, אבל אתם חושבים על זה כרגע.‬
‫אולי שומן בטני מוזר.‬
‫אולי פטמה מעוותת. ראיתי הרבה כאלה.‬
‫פטמה שנודדת ימינה בלי סיבה.‬
‫כולם מסתכלים לכיוון הזה,‬ ‫והיא פוזלת לכיוון ההוא.‬
‫רואים הרבה כפות רגליים.‬
‫זו עונת כפות הרגליים.‬
‫אני רואה אותן בשדה התעופה.‬ ‫יש הרבה כפות רגליים רעות.‬
‫הרבה נשים בגיל העמידה מתפתחות לנגד עינינו‬
‫ומצמיחות עוד בהונות בזמן אמת.‬
‫יצא לכם לראות את זה?‬ ‫מין זיז בולט ליד הבוהן הגדולה.‬
‫זה בטח שימושי בבית.‬
‫אתם יודעים, אפשר לגרוף עלים,‬
‫לענות למיילים ולדבר בטלפון במקביל. אבל…‬
‫את בפומבי כרגע. אולי תגרבי גרביים?‬
‫אנחנו מענים את עצמנו. המוח שלנו אשם.‬
‫לדעתי המטרה העיקרית של המוח‬ ‫היא לאסוף עלבונות שספגנו במהלך חיינו,‬
‫לאחסן אותם ולנגן אותם בלופ עד שנמות.‬
‫ואפילו אז זה בטח לא מפסיק.‬
‫אני בטח אסתכל על עצמי שוכב בארון הקבורה,‬
‫"אני דוחה. תראו אותי.‬
‫"למה הלבישו אותי בטרנינג הזה?‬ ‫בחיים לא לבשתי אותו.‬
‫"איך אני מת ועדיין נראה מיוזע?‬
‫"אני כזה עלוב."‬
‫ודרך אגב, רוב העלבונות האלה‬ ‫שמורידים לנו את הביטחון העצמי מדי פעם,‬
‫אלה עלבונות ישנים.‬
‫הם לא טריים.‬
‫המוח שלנו מסרב לשחרר אותם.‬
‫לא מעליבים אותך כשאתה מבוגר.‬
‫מתי בפעם האחרונה הייתם בסופרמרקט‬ ‫ומישהו אמר לכם, "זוז כבר, יא שמן"?‬
‫מישהו עומד מאחוריכם בקופה. "אתה נראה עני."‬
‫"אני עושה קניות למשפחה שלי."‬
‫זה קרה רק כשהיינו קטנים,‬ ‫כשהלכנו לבית הספר בפעם הראשונה.‬
‫"להתראות! אני הולך לגן."‬
‫נכנסת בהתרגשות לכיתה,‬ ‫וכל הילדים האחרים באו בריצה,‬
‫"יש לך ריח של נקניק."‬
‫"למה אמרתם את זה?‬ ‫אני כאן כדי לצייר ולהכיר חברים."‬
‫כעבור 30 שנה אתה חושב לעצמך,‬
‫"אני לא אקבל את הקידום.‬ ‫כולם יודעים שיש לי ריח של נקניק.‬
‫"דונה תקבל את הקידום. כולם אוהבים את דונה.‬
‫"יש לה ריח של עוגיות."‬
‫זה רק המוח שלנו, דרך אגב.‬ ‫לשאר בעלי החיים אין בעיה כזאת.‬
‫לכלב שלכם אין ביטחון עצמי נמוך.‬
‫הכלב שלכם לא קורא לעצמו חתיכת זבל‬
‫אפילו כשהוא אוכל מהזבל.‬
‫הוא לא יושב על הספה אחר כך ומענה את עצמו.‬
‫"מה הבעיה שלי?‬
‫"אני חייב להתאפס על עצמי.‬
‫"אמרתי לכולם בערב השנה החדשה,‬ ‫'אני עם זבל גמרתי'.‬
‫"אמרתי את זה מול חדר מלא באנשים.‬
‫"השאירו את הדלת טיפ-טיפה פתוחה,‬ ‫ואיבדתי שליטה.‬
‫"אני לא יכול לצאת לטיול כשאני נראה ככה."‬
‫לא. הכלב אוכל זבל, יושב על הספה,‬
‫"תודה. אני רואה מה עשית בשבילי.‬
‫"תודה, גם אני אוהב אותך.‬
‫"אכלתי הכול.‬
‫"אפילו את השקית. כן.‬
‫"כן. למה? כי אני כלב טוב.‬
‫"כן. אני כלב ט…‬
‫"סליחה.‬
‫"אלוהים, הקאתי. אני מצטער.‬
‫"תנקה את זה? לא.‬
‫"אני אוכל גם את זה.‬
‫"אתה מתחשב בי, אני מתחשב בך.‬
‫"אני חושב שנתקע לי גלעין אבוקדו בתחת.‬
‫"אל תדאג. נטפל בזה ביום רביעי,‬ ‫כשתאחר לעבודה.‬
‫"זה לא חשוב כרגע."‬
‫קחו דוגמה מהכלב שלכם.‬
‫תתייחסו לעצמכם‬ ‫כמו שהכלב שלכם מתייחס לעצמו.‬
‫באמת. תשחררו קצת,‬ ‫אל תהיו ביקורתיים כל כך לגבי עצמכם.‬
‫מה המטרה כאן, חברים? להיראות מדהים?‬
‫לא, המטרה היא להישאר בחיים.‬ ‫רק להישאר בחיים. זה כל מה שצריך לעשות.‬
‫ואתם כאן הלילה, אז עשיתם את זה. כל הכבוד.‬
‫טוב…‬
‫אני לא בטוח שזה מצדיק מחיאות כפיים.‬
‫זה בעיקר עניין של מומנטום בשלב הזה, נכון?‬
‫כן, מתברר שלא קשה כל כך להישאר בחיים.‬
‫יש המון סכנות בחיים, אבל אנחנו שורדים.‬
‫סכנות בלי סוף.‬
‫ובכל פעם שאנחנו ניצלים בנס,‬ ‫כולם חושבים שזה קורע מצחוק.‬
‫"אחי, האוטובוס היה כזה קרוב!‬
‫"כמה זמן היית תקוע מתחת למזרן המתנפח‬ ‫במסיבת הבריכה? אלוהים!"‬
‫אנחנו כל הזמן נחנקים מדברים.‬
‫פעם נתקע לי כדור פצ'ינקו במוח.‬
‫אתם יודעים מה זה פצ'ינקו?‬ ‫זה כמו פינבול עם כדורים קטנים.‬
‫כשהייתי ילד, הבנתי שאני יכול‬ ‫להכניס את הכדורים האלה לאף שלי.‬
‫חשבתי, "זה יהיה קורע.‬ ‫אני אכניס כדור לנחיר אחד,‬
‫"אסתום את הנחיר השני,‬ ‫אנשוף חזק ואירה לחבר שלי בפרצוף."‬
‫מצחיק.‬
‫הכנתי הכול, ואז הבנתי כמה מצחיק זה יהיה,‬
‫ושאפתי.‬
‫אני לא יודע לאן הכדור נעלם.‬
‫זה היה ביקור מוזר בחדר המיון.‬ ‫"תוציאו את זה!" זה היה כל כך מביך.‬
‫"הוא חושב שהוא מצחיק. תספר להם מה עשית."‬
‫"פשוט תוציאו את זה."‬
‫המון סכנות. אנחנו כל הזמן מתחשמלים.‬
‫כמה פעמים יצא לכם… בכל מקום.‬
‫למה כולנו יודעים איזה טעם יש לסוללות?‬
‫כי אנחנו טיפשים, ויש לנו מזל שאנחנו כאן.‬
‫היה לי שותף לחדר בקולג'.‬
‫הוא היה שותה אלכוהול טהור,‬
‫ואז מדליק את הפלוצים שלו מול כולם.‬
‫בכל לילה.‬
‫אפילו הבחור הזה עדיין בחיים.‬
‫כן. הוא עורך דין בפניקס.‬
‫אנשים באים אליו עם הבעיות שלהם.‬
‫אין להם מושג שהוא רק גזע מוח רוטט בחליפה.‬
‫אני מופתע שאנחנו בחיים‬ ‫למרות הרגלי האכילה שלנו.‬
‫אלוהים!‬
‫אנחנו נהנים, אבל אנחנו לא אוכלים טוב.‬
‫ארה"ב היא המדינה היחידה בעולם‬ ‫שעורכת תחרות אכילת נקניקיות.‬
‫תחרות אכילת נקניקיות.‬
‫נקניקייה זה הדבר הכי גרוע‬ ‫שאפשר להכניס לגוף האדם.‬
‫מחקרים הראו שכל נקניקייה שאתה אוכל‬
‫מורידה 30 דקות מהחיים שלך.‬
‫זה אמור להיות מצב חירום לאומי.‬
‫זה עוצר אותנו? ממש לא!‬
‫אנחנו עורכים תחרות‬ ‫ומשדרים אותה ב-ESPN ביום העצמאות‬
‫כדי לחלוק כבוד לטובי בנינו.‬
‫אנחנו עושים על האש‬ ‫ונותנים נקניקיות לילדים שלנו.‬
‫אנחנו צועקים,‬ ‫"רד מהטרמפולינה, תכבה את הסיגריה,‬
‫"ותאכל את הנקניקייה."‬
‫קצת כבוד.‬
‫למי אכפת? זה מוריד לך 30 דקות מהחיים,‬ ‫אבל לא הלילה.‬
‫יודעים? זה לא קורה מהיום להיום.‬
‫לא, זה קורה בסוף, כשהחיים מוזרים ומפחידים.‬
‫אתם אומרים לי שעל כל נקניקייה שאוכל,‬
‫יהיו לי 30 דקות פחות‬ ‫שבהן אבהה בקיר בבית האבות‬
‫ואחכה שאדם זר יחליף לי חיתול?‬
‫נשמע לי שנקניקיות הן מזון על.‬
‫לדעתי אנחנו צריכים‬ ‫לאכול נקניקיות בכל ארוחה.‬
‫צריך לצייר מחדש את פירמידת המזון‬ ‫ולשים נקניקייה בפסגה.‬
‫אני יודע שיש לחץ. תמיד יש הרבה לחץ.‬
‫אני לא רוצה שתרגישו רע לגבי עצמכם‬
‫או להוריד לכם את הביטחון העצמי.‬
‫אתם יפהפיים. כולכם יפהפיים.‬ ‫באמת. אתם ניסים.‬
‫מטורף שאנחנו בכלל כאן ברגע הזה.‬
‫שאיכשהו, כל אבק הכוכבים‬ ‫ביקום העצום והמטורף הזה‬
‫התגבש ויצר אתכם.‬
‫כל אחת ואחד מכם הוא נס,‬ ‫ולידכם יושב עוד נס.‬
‫כולנו ניסים.‬
‫אני יודע שלפעמים קשה לחשוב ככה.‬
‫כשעוצרים ב"סבן אילבן"‬ ‫בסביבות חצות בדרך הביתה…‬
‫לא רואים המון ניסים.‬
‫רואים הרבה טעויות.‬
‫זה בסדר. גם הם ניסים,‬ ‫הם פשוט מקבלים החלטות מוזרות.‬
‫לא, אתם יפהפיים. אני נמשך לכולכם.‬
‫בעיקר כי אתם מכוסים, בואו נהיה כנים.‬
‫לכולם יש סגנון משלהם, כולם נראים נהדר.‬
‫בעוד כמה שעות נקלף את השכבות האלה…‬
‫סיפור אחר. הרבה איברים רופסים.‬
‫שערות ענקיות מוזרות מציצות לך מהתחת.‬
‫צומחים עליך דברים‬ ‫שלא ידעת שצומחים על בני אדם.‬
‫"זה בלוט ים? מה אני?‬
‫"אני ספינה?"‬
‫אני לא אוהב לראות את עצמי עירום.‬
‫אני יוצא מהמקלחת, אין איתי אף אחד,‬ ‫ואני קולט את עצמי במראה.‬
‫אני ישר מתכסה במגבת כמו אישה חסודה,‬ ‫מהשדיים עד הירכיים.‬
‫כמו נקניקייה בבצק,‬ ‫עם מגבת לחה כרוכה מלמעלה.‬
‫הפטמות שלי היו כאן פעם.‬
‫הן היו כאן. ראיתי תמונה שלי מהתיכון.‬ ‫הן היו כאן.‬
‫הן כאן עכשיו. הן כאן.‬
‫באמת, הן היו כאן.‬
‫הן נדדו למטה. אני נוגע בהן עכשיו. הן כאן.‬
‫כאילו נמאס להן והן התפטרו.‬
‫בלי התראה של שבועיים.‬
‫הן פשוט הפכו את השולחן,‬ ‫עשו לי אצבע משולשת וברחו.‬
‫הן עדיין בתנועה.‬
‫אני לא תופס אותן, אבל הן בתנועה,‬ ‫כמו שני אסירים לשעבר בשדה חיטה.‬
‫כשאהיה בן 80, הן יהיו בכיסים שלי.‬
‫קשה להרגיש טוב עם עצמך,‬ ‫בייחוד בגלל המדיה החברתית.‬
‫בכל פעם שאתה פותח את הטלפון‬ ‫אתה רואה אנשים שנראים נהדר.‬
‫הם תמיד קוראים לך לוזר,‬ ‫כי אתה לא חי כמוהם.‬
‫יש בפיד שלך אנשים שטובלים במי קרח.‬
‫איזה מטומטמים.‬
‫חושבים שאתה לוזר‬
‫כי אתה לא פותח את היום בשש בבוקר‬ ‫עם דלי של מי קרח.‬
‫תסתמו את הפה.‬
‫עופו לי מהטלפון.‬
‫אני אצלם סרטון‬ ‫על היתרונות של מקלחת ארוכה וחמה.‬
‫זה להיט.‬
‫אתה מגביר את החום יותר ויותר,‬
‫נשאר במקלחת 15 דקות,‬
‫יוצא כמו אטרייה רטובה‬
‫ומבטל את כל הפגישות שלך לאותו יום.‬
‫זה להיט.‬
‫כל הגברים שמשוויצים בשרירי הבטן שלהם.‬
‫הם תמיד מורידים חולצה במקומות לא קשורים.‬
‫למשל, בבית ספר או בתחנת אוטובוס.‬
‫"אתה רוצה שרירי בטן כאלה?"‬
‫"לא. האמת שלא."‬
‫אני לא רוצה.‬ ‫מה הטעם בשרירי בטן כאלה? אין טעם.‬
‫הם לא ישפרו לי את החיים.‬
‫הגברים האלה לא מרשימים אותי.‬ ‫אני מרחם עליהם.‬
‫אני יודע שהם לבד. ברור שהם לבד.‬
‫אי אפשר לחיות עם בן אדם‬ ‫שיש לו שרירי בטן כאלה,‬
‫אחד שעושה כפיפות בטן מתחת לשולחן‬ ‫24 שעות ביממה‬
‫בזמן שאתה מנסה לצפות בטלוויזיה.‬
‫אף אחד לא יסכים לזה.‬
‫לא, הם גרים לבד בדירת חדר‬
‫עם מוט מתח,‬
‫שותים שייק חלבון ומחרבנים כמו עז.‬
‫הם לא מרשימים אותי. אתם מרשימים אותי.‬
‫אנשים שחיים עם אנשים אחרים במשפחה.‬ ‫זה מרשים.‬
‫שרירי בטן יכולים לעשות את זה?‬
‫לארגן משפחה שלמה לבית הספר‬ ‫ביום שלישי בבוקר, בחושך?‬
‫להכין ארוחת בוקר מותאמת אישית‬ ‫לכל מניאק תובעני בבית?‬
‫חס וחלילה שכולם יאכלו אותו דבר באותו יום.‬ ‫הם לא עושים את זה.‬
‫ולהאכיל את כל חיות המחמד באותו זמן?‬
‫ולנקות את מה שיוצא מהצד השני כמעט מייד?‬
‫ואז להוריד את כולם בבית הספר,‬
‫ולאסוף אותם בסוף היום, אחרי 20 דקות?‬
‫ואז להסיע אותם כמו נהג מונית בשארית היום,‬
‫לקחת אותם לכל החוגים המטומטמים שלהם‬ ‫שהם בכלל לא טובים בהם?‬
‫אין מצב. נראה לכם ששרירי הבטן‬ ‫יחכו מחוץ למשרד של רופא השיניים‬
‫וידפדפו במגזין דביק‬
‫עד שהרופא יצא‬ ‫ויגיש להם חשבון על 5,000 דולר?‬
‫חשבון על 5,000 דולר,‬ ‫כי המניאק הקטן הפסיק לצחצח שיניים.‬
‫וידעת. ידעת שהוא לא מצחצח שיניים,‬
‫אבל הפסקת לשאול,‬
‫כי לא רצית להציק לו לפני השינה כל ערב.‬
‫נמאס לך להיות האיש הרע.‬
‫בדקת את המברשת,‬
‫והיא הייתה רטובה, אבל זה היה שקר.‬
‫זה היה שקר.‬
‫זו הייתה תרמית.‬
‫הוא הרטיב את המברשת, ישב על האסלה,‬
‫כנראה צפה בפורנו בטלפון שלו.‬
‫ועכשיו יש לך חשבון על 5,000 דולר.‬
‫אבל אפילו שהבית הזה מטורף ויקר,‬
‫אני מעדיף לחיות עם כל פעימות הלב האלה,‬ ‫כל פעימות הלב הנזקקות האלה,‬
‫ולא לחיות לבד עם שרירי הבטן שלי.‬
‫אתם יודעים? כי ברמה מסוימת,‬ ‫המשפחה שלך אסירת תודה.‬
‫הם לעולם לא יגידו תודה.‬
‫הם לעולם לא יגידו,‬ ‫"תודה. בזכותך אנחנו בחיים".‬
‫אבל זו האמת.‬
‫הם בחיים רק בזכותך.‬
‫בלעדיך הם ימותו.‬
‫אם אשאיר את הבנות שלי לבד‬ ‫עם פחית ופותחן ואחזור אחרי 24 שעות…‬
‫מתות!‬
‫מתות.‬
‫הם לעולם לא יודו לכם.‬ ‫אל תחכו, תכריחו אותם.‬
‫כשתראו אותם מחר, תגידו,‬ ‫"חבר שלי אמר לי אתמול להזכיר לכם‬
‫שבלעדיי הייתם מתים!‬
‫"או גרוע יותר, לא היו לכם שיניים.‬
‫"כמו דלעת האלווין בדצמבר.‬
‫"הייתם הולכים לבית הספר עם פרצוף עקום…‬
‫"ומצטערים שאתם לא מתים.‬
‫"אז על לא דבר."‬
‫אז אני חוסם את כל האנשים האלה באינסטגרם.‬
‫הם לא מופיעים בפיד שלי.‬
‫בפיד שלי יש רק אופים.‬
‫זה הכול. רק אופים.‬
‫אני אוהב לאפות לחם. אני אופה בלי הפסקה.‬
‫אני מת על זה.‬
‫האלגוריתם מראה לי רק לחם.‬ ‫לחם ותינוקות. זה הכול.‬
‫יש בחור שאני אוהב. אתם תמותו עליו.‬ ‫חצי מטר גובה, מטר וחצי רוחב.‬
‫אופה צרפתי שכולו שריר. פשוט…‬
‫פשוט שריר חמאתי אחד.‬
‫הוא אופה קרואסונים.‬ ‫זה כל מה שהוא עושה, אופה קרואסונים.‬
‫מכניס אותם לתנור, אופה אותם,‬ ‫מוציא אותם ופותח אותם.‬
‫יוצאים אדים.‬
‫ואז הוא אוכל אותם מול המצלמה, ואני מתחרמן.‬
‫אוכל הוא שפת האהבה שלי,‬ ‫שפת האהבה של המשפחה שלי.‬
‫ככה אנחנו מתקשרים, דרך אוכל.‬
‫אימא שלי הכינה לי כל יום‬ ‫כריכי סלמי לבית הספר.‬
‫ככה ידעתי כמה היא אוהבת אותי בכל רגע נתון.‬
‫אם קיבלתי כריך סלמי אחד, המצב לא היה נהדר.‬
‫אם קיבלתי שלושה, הייתי ילד טוב.‬
‫קראו לי טומי סלמי,‬ ‫שתבינו כמה כריכי סלמי אכלתי.‬
‫ההורים שלי בדיוק ביקרו אותי.‬
‫אלוהים, אני אוהב אותם עד מוות,‬ ‫אבל שבועיים?‬
‫הם ישנו אצלי בבית, לא במלון. שבועיים.‬
‫בלי לשאול. הם פשוט הופיעו.‬
‫שבועיים!‬
‫זה לא ביקור, זו השתלטות עוינת.‬
‫אבא שלי כזה קמצן,‬
‫הוא ידע מתי הם רוצים לבוא,‬
‫זז קדימה ואחורה עד שהמחיר ירד מספיק,‬
‫ואז קנה כרטיסים.‬
‫הייתי משלם.‬
‫הייתי משלם על כרטיסי טיסה או על מלון‬
‫או על צלף.‬
‫אני אוהב אותם עד מוות. שלא תבינו לא נכון.‬ ‫הורים זה ברכה. באמת.‬
‫אבל, אלוהים, זה מעיק.‬
‫אימא שלי כזאת חמודה. היא אמרה, "אל תדאג.‬
‫"לא נפריע לך, נמצא לעצמנו תעסוקה.‬
‫"בכלל לא תשים לב שאנחנו שם.‬ ‫אתה לא צריך לשעשע אותנו.‬
‫"אנחנו רק רוצים להיות בסביבה."‬
‫"בסדר."‬
‫כן, בטח.‬
‫ניסיתי להתגנב למטבח מוקדם בבוקר,‬
‫לשתות כוס קפה לפני שהכול יתחיל.‬
‫הם ישבו ליד השולחן‬ ‫כמו שני אריות ים בודדים.‬
‫הם חיכו מאז ארבע בבוקר.‬
‫"לא ידענו מתי תקום."‬
‫כשאנשים באים לבקר,‬
‫אין שום פעילות‬ ‫שיכולה למלא מספיק שעות ביום.‬
‫אתה לוקח אותם לחוף. "הנה האוקיינוס.‬
‫"בסדר, חוזרים הביתה.‬
‫"רק עוד 12 שעות עד שהולכים לישון."‬
‫הבעיה היא שאין להם פעילויות,‬ ‫אין להם תחביבים.‬
‫הם לא עושים תשבצים,‬ ‫לא משחקים פיקלבול, לא פותרים סודוקו. כלום.‬
‫הם רק שני הורים איטלקים שאוכלים.‬
‫הם רק אוכלים ומדברים‬ ‫על מה שהם אכלו אתמול בערב,‬
‫מדברים על מה שהם יאכלו הערב,‬ ‫ותוהים אם יש זמן לאכול בין לבין.‬
‫כמו שני דביבונים פנסיונרים‬ ‫שבוזזים את המטבח שלי.‬
‫אימא שלי חיטטה בפח מתחת לכיור‬
‫וחיפשה שאריות.‬
‫"נשאר בשר על העצם הזאת.‬
‫"אני לא יודעת למה זרקת אותה, סנוב."‬
‫אבא שלי דיבר איתי ואכל עוגייה.‬
‫הוא הפיל אותה בטעות, דרך עליה,‬
‫קילף אותה מהסוליה‬
‫ואכל אותה!‬
‫לנגד עיניי.‬
‫שאלתי, "מה אתה עושה?"‬
‫הוא נראה כמו פעוט‬ ‫שיודע שהוא בצרות, אבל לא יודע למה.‬
‫אני כזה, "בלי עוגיות נעליים!‬
‫"למה אתה אוכל עוגיית נעליים כרגע?"‬
‫הוא אמר, "זה? לא, בחייך. הספקתי.‬
‫"חוק חמש השניות. הספקתי."‬
‫זה לא עובד ככה.‬
‫אם הפלת עוגייה לאסלה,‬ ‫אתה לא יכול לאכול אותה בתנאי שאתה מזדרז.‬
‫אני אוהב אותו עד מוות.‬ ‫אני יודע שזו מערכת יחסים מורכבת.‬
‫אם ההורים שלכם עדיין איתכם, זו ברכה.‬
‫אבל הרבה פעמים אתם מרגישים אשמים.‬
‫לפעמים הם מתקשרים ואתם לא עונים.‬
‫וכשאתם כבר עונים,‬
‫אתם מאבדים סבלנות,‬ ‫כי הם לא יודעים להשתמש בטלפון.‬
‫אתם אומרים משהו מרושע לפני שאתם מנתקים.‬
‫אני יודע שאתם מרגישים אשמים.‬
‫אבל אל תרגישו אשמים,‬ ‫כי יש לי חדשות בשבילכם.‬
‫גם הם לא אומרים דברים טובים עליכם.‬
‫אני מבטיח לכם‬ ‫שאבא שלי אמר בחדר האורחים באותו ערב,‬
‫"אנחנו חייבים לעוף מכאן.‬
‫"הסנוב לא מרשה לי לאכול עוגיות נעליים.‬
‫"מי לעזאזל הוא חושב שהוא?"‬
‫"דרך אגב, הבאתי לך עוגייה. רוצה?‬
‫"חטיף לילי קטן."‬
‫זה עזר לי להכניס את המשפחה לפרספקטיבה.‬
‫הבנות שלי עזבו את הבית,‬ ‫ועכשיו אני אהיה כמו ההורים שלי.‬
‫יודעים? אני ארצה להיות בסביבה,‬
‫אני ארצה‬ ‫שהבנות שלי יאהבו אותי ודברים כאלה.‬
‫משפחה זה דבר נהדר.‬
‫אני בא ממשפחה גדולה. משפחה זה דבר נהדר.‬
‫אבל היא גם שוברת לך את הלב.‬ ‫הרגשות שלך ייפגעו.‬
‫אי אפשר לקבל כל כך הרבה אהבה‬ ‫בלי שהלב שלך יישבר.‬
‫כמו אנשים שקונים כלבים גדולים.‬
‫אני לא מבין את האנשים האלה.‬
‫הם לוקחים כלבים ענקיים,‬ ‫מלאים בפרווה ובאהבה.‬
‫והכלבים משתלטים על כל הבית,‬ ‫וכולם מתאהבים בהם.‬
‫והם מתים בתוך שלושה חודשים.‬
‫אני לא אעמוד בשיברון לב כזה.‬
‫אני צריך כלב קטן ופגום‬ ‫שרועד ומשתין על עצמו‬
‫במשך 25 שנה.‬
‫מאבד איבר אחרי איבר.‬
‫עיניים בולטות.‬
‫"אני עדיין איתך, טומי, אני עדיין איתך."‬
‫אחד החברים שלי בדיוק לקח דני ענק.‬
‫אתה מסטול?‬
‫דני ענק? הכלב הזה צריך לבוא עם את חפירה.‬
‫אני לא אעמוד בזה.‬
‫וככה זה גם ילדים.‬
‫הילדים משתלטים על כל הבית,‬
‫ולפני שאתה מבין מה קורה, הם עוזבים.‬
‫הם לא זוכרים את חמש השנים הראשונות,‬ ‫כשעשית הכול בשבילם.‬
‫שום זיכרון מזה.‬
‫ובארבע השנים האחרונות‬ ‫הם רק מנסים לברוח ממך.‬
‫אז מה נשאר לך? שמונה שנים באמצע?‬
‫אני לא בטוח שזה שווה את זה.‬
‫אמרתי לבת שלי לפני שהיא עזבה, "רק שתדעי,‬
‫"עשיתי את כל זה בשבילך.‬
‫"לא רציתי את הבית הזה.‬ ‫לא רציתי לגור בעיר הזאת.‬
‫"לא רציתי אף אחת מהחיות האלה.‬
‫"כבר אין לי חברים.‬
‫"כל החברים שלי הם ההורים של החברים שלך.‬
‫"עשיתי את כל זה בשבילך, ועכשיו את עוזבת?‬
‫"לי מגיע לעזוב.‬
‫"את יכולה לקבל הכול.‬
‫"פשוט תני לי תיק גב,‬ ‫דיסק של ואן היילן וקצת גראס,‬
‫"ואחזור לחיות את החיים‬ ‫שחייתי לפני שפגשתי אותך."‬
‫אבל אני אוהב אותן כל כך.‬
‫זה מצחיק, אתה לא מתכנן את החיים שלך.‬ ‫דברים פשוט קורים מעצמם.‬
‫יש לך כמה רעיונות, אבל דברים קורים מעצמם.‬
‫לא ידעתי שאלה יהיו החיים שלי,‬ ‫שאדבר על המשפחה הזאת.‬
‫זה פשוט קרה.‬
‫פשוט נמאס לי לאכול פיצה לבד.‬
‫אכלתי פיצה לבד כל הזמן.‬
‫"זה נעשה מדכא."‬
‫אכלתי פיצה לבד, וראיתי בחורה יפה.‬
‫שאלתי, "רוצה לאכול איתי פיצה?"‬
‫היא אמרה, "כן, אני תמיד אוכלת פיצה לבד".‬
‫"גם אני. בואי נאכל פיצה יחד."‬
‫"בסדר."‬
‫כעבור חמש שנים אנחנו בשדה התעופה‬
‫עם תינוקת עירומה ומנשא לחתול,‬
‫מקפלים עגלה עם כפות הרגליים שלנו‬ ‫בשש בבוקר,‬
‫מזיעים בטירוף.‬
‫והחיים שלנו נגמרו. הם נגמרו.‬
‫רק כי לא יכולתי לאכול פיצה לבד.‬
‫לא אגיד לכם מה אתם צריכים לעשות.‬ ‫אני לא יודע.‬
‫להביא ילדים, לא להביא ילדים? מי יודע?‬ ‫להתחתן, לא להתחתן?‬
‫אבל מבחינתי זה השתלם.‬ ‫מבחינתי כל העניין הזה השתלם,‬
‫כי עכשיו אני יודע שבסוף‬
‫יהיה מישהו שיענה לטלפון.‬
‫יודעים? בסוף יהיה מישהו שיענה לטלפון‬
‫כשהשוטרים יתקשרו‬
‫ויגידו ששוב מצאו אותי שוחה במזרקה בקניון.‬
‫"בואו לאסוף אותו.‬ ‫לא, הוא נהנה. אין מה למהר.‬
‫"לא, הוא לובש מכנסיים הפעם. הוא עושה חיים.‬
‫"ילדים זורקים עליו מטבעות,‬ ‫אבל הוא לא שם לב.‬
‫"יכול להיות שהוא גנב פלייסטיישן.‬ ‫נדבר על זה כשתגיעו."‬
‫כולנו מתקדמים באותו כיוון.‬
‫לא משנה מה תבחרו, כולנו באותו נתיב.‬
‫כולנו מתקדמים באותו מסלול, יודעים?‬
‫אם אתם צעירים ורואים כאן אדם זקן הערב,‬
‫אני יודע שאתם לא חושבים‬ ‫שזו הצצה לעתיד שלכם.‬
‫אתם רואים אדם זקן. זו לא הצצה לעתיד שלכם.‬
‫זה כמו לראות עץ סקויה או חד קרן.‬
‫אבל לפני שתשימו לב, גם אתם תהיו זקנים.‬
‫אם אתם מבוגרים ומסתכלים על אדם צעיר‬ ‫וחושבים, "אני עדיין נראה ככה",‬
‫אתם טועים.‬
‫זו קלישאה, אבל אני הופך לאבא שלי.‬ ‫זה קורה. אני לא עושה את זה בכוונה.‬
‫לפני כמה ימים קניתי מארז‬ ‫של שלושה תרסיסי סיליקון.‬
‫אני אפילו לא יודע מה זה.‬
‫אני לא יודע מה עושים עם זה.‬
‫אבל ידעתי שזו מציאה, אז קניתי את זה.‬
‫בדיוק כמו אבא שלי.‬
‫ועכשיו אני אתן אחד לדוור בלי סיבה.‬
‫בדיוק כמו אבא שלי.‬
‫כולנו חושבים שאנחנו צעירים, חזקים ובריאים,‬ ‫וכולכם נראים נהדר הערב.‬
‫אבל לפני שתשימו לב,‬
‫תעמדו בתור בשדה התעופה, בשער,‬
‫תלבשו כרית צוואר ותחשבו שזה מגניב.‬
‫ואתם תתחילו לעשות התעמלות של זקנים‬ ‫בלי שום סיבה.‬
‫פשוט תתחילו לעשות כאלה.‬
‫אנחנו נהיה הזקנים‬ ‫שמתחילים להשתעל בלי שום סיבה.‬
‫הם לא אכלו כלום, הם לא שתו כלום.‬ ‫הם פשוט מתפוצצים!‬
‫הפרצוף מאדים, העיניים בולטות.‬
‫ואז הם פשוט מפסיקים להשתעל וממשיכים בשיחה.‬
‫"אנחנו הולכים לדבר על מה שקרה הרגע?‬
‫"היית על סף מוות לפני שנייה.‬
‫"לא? בסדר, תמשיך בסיפור ששמעתי 1,000 פעם.‬
‫"זה נהדר."‬
‫קשה להיות זקן בימינו. זה קשה.‬
‫אי אפשר לצאת לפנסיה.‬
‫כל הזמן מעלים את גיל הפרישה.‬ ‫זה לא נחמד. זה לא הוגן לזקנים.‬
‫זה לא הוגן לצעירים‬ ‫שצריכים לעבוד עם זקנים כל כך הרבה זמן.‬
‫אתם באמת רוצים טייס בן 80? באמת?‬
‫"לחגור חגורות, אנחנו טסים לדייטון!‬ ‫כלומר, לדנוור. אתם יודעים למה התכוונתי.‬
‫"אני כל כך עייף.‬
‫"הייתי אמור לצאת לפנסיה מזמן,‬ ‫אבל לא נותנים לי.‬
‫"אני תכף אמות, וגם אתם!"‬
‫אם אנחנו מכריחים זקנים לעבוד,‬ ‫לפחות שניהנה מזה. נשכיר אותם.‬
‫נשכיר אותם לאנשים‬ ‫שרוצים לנסוע ב"נתיב פלוס".‬
‫נגיד להם שהם נוסעים לעבודה.‬
‫אתה מגיע למשרד, מוריד אותם,‬ ‫ומישהו מסיע אותם בחזרה.‬
‫"נהיה שם בקרוב?"‬
‫"כבר היית שם."‬
‫"באמת?‬
‫"אפילו לא אכלתי צהריים."‬
‫נשכיר אותם לאנשים‬ ‫שמארגנים סיורים בעקבות רוחות רפאים.‬
‫פשוט נפזר שישה זקנים לאורך שביל ביער.‬
‫אני לא לועג לזקנים. באמת שלא.‬
‫אני רוצה להיות זקן.‬ ‫אני רוצה שכולכם תהיו זקנים.‬
‫זו תהיה ברכה. זה יהיה נהדר.‬ ‫אני עדיין אצא לסיבובי הופעות.‬
‫אני אבוא לבית האבות שלכם.‬
‫אני אספר בדיחות. אתם לא תוכלו לצחוק.‬
‫רק תמצמצו ותפליצו עליי.‬
‫אני רוצה להיות מהזקנים האלה‬ ‫שמתלבשים כמו קפטן של ספינה‬
‫בלי שום סיבה.‬
‫מכירים אותם?‬
‫אין להם סירה, הם לא גרים ליד הים.‬
‫הם פשוט מתלבשים פתאום כמו קפטן קראנץ'.‬
‫הכובע, הכפתורים, הכול.‬
‫ואנחנו פשוט זורמים עם זה.‬
‫אני מקווה שתהיה לכם שנה טובה. באמת. תיהנו.‬
‫אני לא חושב שזו תהיה שנה נהדרת.‬
‫נראה שזו תהיה שנה די מעצבנת.‬
‫הייתי מציע שתתנתקו קצת מהחדשות,‬ ‫אבל קשה לעשות את זה.‬
‫כולנו מסתובבים עם טלפון בכיס,‬ ‫ובכל פעם שפותחים אותו…‬
‫עוד מניאק שצועק עליך, נכון?‬
‫"רק רציתי למצוא בית קפה."‬
‫הטלפונים האלה מפחידים.‬
‫לא מזמן נאלצתי להסביר לאחיין שלי‬
‫מה זה "שואה גרעינית".‬
‫כן. תודה רבה, טיקטוק.‬
‫לילד לא היה מושג מה זה.‬ ‫הוא בן 17, דרך אגב.‬
‫הייתי כזה, "אולי דווקא טוב‬ ‫להיות תלמיד גרוע. יפה לך."‬
‫כולם צועקים עליו לקרוא יותר.‬ ‫הוא היה מאושר עד לפני שבוע.‬
‫אמרתי, "כן, תקשיב, כולנו נמות יום אחד,‬
‫"ויש אפשרות שכולנו נמות באותו יום."‬
‫אז אל תדאגו. אתם לא חייבים לדעת הכול.‬ ‫אתם לא צריכים את כל המידע הזה.‬
‫יש שטף בלתי פוסק של מידע,‬ ‫אבל אתם לא צריכים אותו. לא.‬
‫אפשר למות במתקפה גרעינית.‬ ‫אפשר גם למות במתקפת סנאים.‬
‫ראיתי את זה ביוטיוב. זה מוות נוראי.‬
‫הם עוקרים לך את העיניים‬ ‫וממלאים אותך באגוזים.‬
‫לא חייבים לדעת הכול, חברים.‬
‫כשמישהו נותן לך עוגייה,‬ ‫אתה לא חושב על כל שהיא מכילה.‬
‫אתה לא חושב על כל החמאה,‬ ‫השומן, הסוכר והמלח.‬
‫מישהו הכין אותה במו ידיו.‬
‫בידיים שלו!‬
‫אומרים את זה כאילו זה דבר טוב.‬ ‫"עוגייה בעבודת יד."‬
‫אל תחשבו על זה.‬ ‫מישהו נותן לכם עוגייה? "תודה!"‬
‫אתם רוצים לדעת‬ ‫מה הדעות הפוליטיות של החברים שלכם?‬
‫לא אם אתם רוצים חברים!‬
‫אל תשאלו את השאלות האלה.‬ ‫לא חייבים לדעת הכול.‬
‫אני אגיד לכם את האמת,‬
‫אני לא רוצה לדעת‬ ‫מה אשתי חושבת על רוב הדברים,‬
‫רוב הזמן.‬
‫אנחנו נשואים באושר כבר 24 שנים.‬
‫יודעים למה?‬ ‫כי אנחנו לא שואלים שאלות מטופשות.‬
‫"את מאושרת כרגע?‬
‫"יש משהו שאני צריך לשנות בעצמי?"‬
‫אנחנו לא שואלים שאלות כאלה.‬
‫רוצים להיות נשואים באושר?‬ ‫תסתמו ותתקדמו בחייכם.‬
‫טיפול זוגי? השתגעתם?‬
‫לשלם לאדם זר‬ ‫כדי לפתוח מחדש ריבים ישנים? אין סיכוי!‬
‫אני אומר לאשתי כל לילה,‬ ‫"תקשיבי, את דפוקה, אני דפוק.‬
‫"בואי נצפה בטלוויזיה."‬
‫אני אגיד לכם את האמת,‬ ‫היא לא מחבבת אותי כרגע.‬
‫זה ככה כבר חודשיים. אין לי מושג למה.‬
‫ואני לא אגלה.‬
‫זה יעבור לה.‬
‫עשרים וארבע שנים. היא תשכח. זה יעבור לה.‬
‫אני אוהב אותה עד מוות. אנחנו מגובשים.‬
‫אם הצלחנו לא להתגרש‬ ‫למרות כל החיות שגרות איתנו,‬
‫אנחנו נהיה בסדר.‬
‫אמרתי לה כשהתחתנו, "אשמח להקים איתך משפחה.‬ ‫זה נשמע נפלא. אני לא צריך חיות מחמד".‬
‫היא אמרה, "גם אני לא צריכה חיות מחמד".‬ ‫היא שיקרה לי בפרצוף.‬
‫אשתי והבנות שלי הביאו הביתה‬ ‫חיה שונה כל שבוע.‬
‫הבית שלי הוא כמו תיבת נוח.‬ ‫הלוואי שיכולתם לראות.‬
‫ציפורים ודגים ולטאות.‬
‫יש לנו לטאה. יש לה תוחלת חיים של 50 שנה.‬
‫והיא יודעת את זה.‬
‫היא יושבת על הענף שלה ומסתכלת עליי ככה…‬
‫"שנינו יודעים מי ינצח במרוץ הזה."‬
‫שני כלבים משוגעים.‬
‫יש לנו פאג בשם פרנק. הוא קורע מצחוק.‬
‫זה כמו לחיות עם חייזר.‬
‫הוא נוחר בזמן שהוא אוכל.‬
‫מי עושה את זה?‬
‫הוא עומד ליד הקערה שלו,‬ ‫לועס ובולע. הוא ער.‬
‫העיניים שלו עצומות. הוא נוחר. הוא ישן.‬
‫בחג ההודיה הזזתי את קרש החיתוך‬ ‫אחרי שפרסתי את ההודו,‬
‫וכל הנוזלים טפטפו על הקרש,‬
‫זלגו מהקצה ונחתו ישר על הפרצוף שלו.‬
‫לא ראיתי כלב צוחק עד אותו רגע.‬
‫הוא היה כל כך מאושר חצי יום.‬
‫בחצי השני הוא היה אומלל,‬
‫כי הוא הריח הודו,‬ ‫אבל לא ידע מאיפה הריח מגיע.‬
‫יש לנו לברדור שחור ענק שמחרבן כמו בן אדם.‬
‫בחיים לא ראיתי משהו כזה.‬
‫ואני צריך להרים את הקקי‬ ‫ולהביא אותו איתי הביתה,‬
‫כאילו אני מביא עצי הסקה לקראת סערה.‬
‫וחתול, רוצח סדרתי פסיכופתי.‬
‫הוא הורג בשביל הכיף.‬ ‫הוא לא אוכל את החיות שהוא צד.‬
‫הוא רק קורע אותן לגזרים ומביא לי אותן.‬
‫"קח, ציפור בלי ראש."‬
‫"למה עשית את זה?"‬
‫הוא מסתכל עליי,‬ ‫"למה אתה שואל אותי דבר כזה?‬
‫"נתתי לך מתנה, וככה אתה מתייחס אליי?"‬
‫הוא מביא עכברושים חיים‬ ‫וזורק אותם בחדר הכביסה.‬
‫הוא יוצא לחצר, תופס עכברוש בצוואר‬ ‫וגורר אותו לתוך הבית,‬
‫כאילו העכברוש חייב לנו כסף.‬
‫ברור שאני ואשתי לא תמיד מחבבים זה את זה.‬
‫הפכנו לצוות לוכדי עכברושים.‬ ‫ככה אנחנו מבלים את הזמן שלנו.‬
‫אני תופס מגזין,‬ ‫מבריח את העכברוש לפינה וחוסם לו את הדרך.‬
‫אבל אז שלושתנו מסתכלים זה על זה.‬ ‫אשתי, העכברוש ואני.‬
‫מישהו צריך לעשות מהלך.‬
‫מישהו צריך להרים את העכברוש‬ ‫ולזרוק אותו החוצה.‬
‫ואני אגיד לכם את האמת, אני לא עושה את זה.‬
‫לא רציתי את החיות האלה.‬ ‫אני לא ארים עכברוש שמנסה לנשוך אותי.‬
‫אני מעמיד פנים שאני באמת מנסה, יודעים?‬
‫"הוא כל כך מהיר!"‬
‫אשתי עושה את זה. היא מאבדת סבלנות.‬
‫היא מרימה אותו ומסתכלת עליי.‬ ‫"אתה כזה פחדן."‬
‫וזורקת אותו החוצה.‬
‫ואגיד לכם את האמת,‬ ‫זו הסיבה שאני לא מחבב אותה לפעמים.‬
‫מי עושה דבר כזה?‬
‫עכשיו אני צריך להדחיק את זה‬ ‫שאני נשוי לג'ונסון "אצבעות עכברוש".‬
‫לאהבת חיי יש עכשיו אצבעות עכברוש.‬
‫"לא מתחשק לך להתמזמז?‬
‫"אולי אכין לך עוגייה."‬
‫תודה רבה שבאתם. הייתם נהדרים.‬
‫תודה רבה.‬
‫תשמרו על עצמכם.‬
‫נתראה בפעם הבאה.‬