PŘÍZRAKY V BENÁTKÁCH
BENÁTKY, ITÁLIE 1947
Signore Poirote, vaše pečivo.
A tady vaše vajíčka, signore.
- Poirote! - Poirote!
Monsieur Poirote, pomozte mi. Vloni mi záhadně umřeli rodiče.
A brzy nato i můj bratr.
Náš doktor to nedokáže vysvětlit. Prosím, monsieur. Bojím se o svůj život.
Prý jsme prokletí.
Co jsem vám říkal? Sáhněte na něj a přijdete o ruku.
Promiňte, pane.
Signore Poirote, musím s vámi naléhavě mluvit.
Monsieur Poirote.
Je tady jistá dáma. Kvůli naléhavé záležitosti. Prý je vaše přítelkyně.
- Žádné přátele nemám. - Říkala, že to řeknete.
Mám vám dát tohle.
Ta spisovatelka.
Dobrý den, mladíku. Je doma vaše matka?
Omluvte mého osobního strážce.
- Smí sem jen pekař. Dvakrát denně. - Dvakrát denně?
- Znáte mě. Do večeře jen jablka. - Ano.
Tohle nesmírně zbožňuji.
Ta čokoládička.
Hercule Poirot se skutečně odmlčel.
Odešel do důchodu. Místo případů má dortíky.
- Jsem velmi spokojen. - Ne.
Tohle je štěstí, ne spokojenost. Spisovatel pozná rozdíl.
Dokonce jste si vybral Benátky.
Nádhernou relikvii, co se potápí do moře. Stejně jako vaše mysl bez výzvy.
Nemám problém vymyslet chytrý obrat. Jsem nejlepší spisovatelka detektivek.
Nebo aspoň byla. 27 z mých 30 knih bylo úspěšných.
Kritici strhali poslední tři. Byly prý bezvýznamné.
- Rád vás vidím, Ariadne Oliverová. - Půjdete se mnou.
Trochu života do toho umírání.
- Inu... - Neslyšel jste? Je to urgentní.
Nejste první, kdo mě chtěl svést nějakým neodolatelným případem.
Není to případ. Je to mnohem šmrncovnější.
Jste vážně odříznutý od světa. Nevíte, co je za den?
Co znamená šmrncovnější?
Veselej Halloween! Jo!
V USA máme hlasitou hudbu a příšernou čokoládu, ale díky nám slavíme Halloween.
Večer se koná oslava pro děti.
Děti, Amerika vám vzkazuje: „Veselej Halloween!“
Veselej Halloween! To je ono!
Poirote, něco jsem našla. Někoho.
Neumím to vysvětlit. Zkoumala jsem to ze všech úhlů a nemůžu na to přijít.
Máte něco za lubem, má drahá.
„Bezbožná paní Reynoldsová.“
Podle novin je prý jasnovidka a médium. „Nedávno propuštěná Joyce Reynoldsová
byla poslední ženou uvězněnou
podle zákona o čarodějnictví z roku 1735.“
Takových senzibilů jsem viděla miliony. Prachsprostí podvodníci. A pak je tu ona.
Ohromující. Zúčastnila jsem se seance téhle paní Reynoldsové. A děly se věci.
- Triky. - Jsem ta nejchytřejší a nechápu to.
Vy jste druhý nejchytřejší. Detektiv Poirot to musí rozluštit.
Jinak tomu začnu taky věřit. Odhalte to, co já nedokážu.
Půjdeme na halloweenskou oslavu pro sirotky. Poté jsme pozváni na seanci.
- Dorazte na oslavu. - Vyrazíte si?
Užijte si tu oslavu. A nenechte se moc vyděsit.
A jsme tady.
Palazzo Lacrime dei Giovani.
V Benátkách máme rčení:
„V každém domě straší,
nebo je prokletý.“
- Jste připravené, dětičky? - Jo!
Kdysi dávno
bylo toto sídlo sirotčinec.
Hodní doktoři a sestry se starali o hodné děti.
Až do morové rány.
Lidé se morových ran bojí
a strach je nutí činit příšerné věci.
- Není to pro děti až příliš děsivé? - Díky děsivým příběhům se tolik nebojí.
Děti brzy zjistily, že jsou opuštěné.
Zamkli je, aby umřely.
Hladověly, křičely, drápaly se ven.
Podle některých se ty děti tady pořád schovávají.
A chtějí, aby se k nim přidaly další děti. Takže buďte opatrní.
Chtějí se pomstít doktorům a sestrám, kteří je tady nechali, aby zemřely.
Dejte si pozor na znamení Dětské vendety.
Nikdo z vás není doktor, že ne?
- Ne. - Nebo zdravotní sestra?
- Ne. - Ne?
Tak pak může naše oslava v klidu začít!
Ne! Přestaňte běhat.
EDGAR ALLAN POE – FANTASTICKÉ PŘÍBĚHY
Leopolde. Tak Leopolde.
Koná se tady skutečná oslava a ty se schováváš v knihách.
- Nechceš si pro jednou hrát s dětmi? - Hry jsou banální.
Halloween si žádá děsivé příběhy. Nemyslíte, paní Olgo?
Nedáš si alespoň dort?
Ten je pro sirotky.
Půjdu se podívat na otce. Oslavy nemá moc v lásce.
Pozor, jeptiška.
Paní Oliverová, jsme nadšení, že jste zde. Jste moje oblíbená spisovatelka.
Díky vašim knihám věřím, že na hříšníky čeká spravedlnost.
Život bohužel nedopadá tak dobře jako detektivky.
Ano. Bonsoir.
- Jsi v pořádku? - Je to tak vysoko.
Chápu. Je tady vážně tma, viď?
Naše hostitelka?
- Tohle je můj dům. - Sopranistka Rowena Drakeová.
Diva, jejíž život je plný pozlátka.
- Avšak žije zde. - To nemá žádné peníze?
Kdokoli zde kdy žil, vždy byl obětí nějaké tragédie.
Tak se to aspoň traduje. Dětská vendeta.
Někdo spatří na zdi dětský stín a dům pohltí temnota. Jako vloni s její dcerou.
S tou máme dnes navázat spojení. Ztracená dívka ze záhrobí.
Takovým věcem odmítám uvěřit.
Uvidíme.
Budeš v pořádku, zlatíčko.
Už tady zase kape voda.
Tati?
Je ti něco?
Nepotřebuješ prášek?
Ne.
Nedáš si punč?
Jestli chceš, můžeme klidně jít.
To je v pořádku. Slíbil jsem Roweně, že tady zůstanu.
Dobře. Na tu seanci se moc těším.
Jste k dětem velmi laskavá, madame.
I k dospělým. Nechcete si ulovit jablko, pane Poirote? Vypadá to jako zábava.
Zábava není nic pro mě.
Jsem za dnešek ráda. V tomto domě už nebyl až příliš dlouho slyšet smích.
- Ano, je to pozoruhodné sídlo. - Může být vaše.
Nemám peníze na opravu a nevydržím tady.
A nikdo ho nekoupí.
Prosím, Bože, to ne!
Odpusťte.
Doufala jsem, že to díky všem těm lidem tady nebude tak bolet.
Paní Roweno?
- Ano? - Dorazil váš host.
Jsem vážně nervózní.
Věříte na jasnovidce?
Ano. Díky tomuto domu.
Jsou tady slyšet hlasy. Šepot. Pláč.
Slyšela jsem, jak moje dcera celou noc mluví. Myslela jsem, že s panenkami.
Moje dcerunka...
Kéž bych ji zase slyšela.
Jedno slovo.
Za to bych paní Reynoldsové dala vše, co mám.
Tohle bude opravdu smutné.
Paní Reynoldsová.
V salónku je pro vás vše připraveno.
Jak si přála vaše asistentka.
Váš domov je tak hlučný.
Děti odejdou, než začneme.
Tolik hlasů...
Všude.
Příšerné vzpomínky.
Pokoj vaší dcery je ve třetím patře.
- Jak to... - Můžeme to udělat tam?
Jistě.
Ariadne Oliverová. Má úhlavní nepřítelkyně.
Bezbožná Joyce Reynoldsová. Opět se potkáváme.
Tak mě nazývá tisk. Úplně se mi to nezamlouvá.
Bonsoir, madame. Musím říct, že jsem očekával někoho více...
- Dramatického? Směšného? - Starou bábu?
Ano, to je perfektní slovo.
Starou babiznu.
Nevybrala jsem si to, kým jsem.
Jsem médium, šedý průměr společnosti.
Nejsem ani velká, ani malá. Nejsem vůbec zajímavá.
Ale umím mluvit s mrtvými. A vy?
- Jsem Hercule Poirot. - Byl jste Hercule Poirot.
Ten detektiv. Vy rozhodně průměrný nejste. Jste dost slavný.
Jsem váš další slavný případ?
Jsem v důchodu.
Ale jste zde, abyste mě zdiskreditoval. Proto vás ta známá spisovatelka pozvala.
Prokazuji laskavost paní Oliverové. Chce přijít na kloub vašemu věštění.
Povím vám jedno, madame. Lidé jako vy mě nechávají celý život chladným.
- Lidé, jako jsem já? - Prospěcháři zneužívající zranitelné.
- Nevěříte, že je duše nesmrtelná? - Já už nevěřím vůbec v nic.
- Jak smutné. - Ano, vskutku. Pravda bývá smutná.
Chápejte, madame. S otevřenou náručí bych přivítal
jakýkoli náznak ďábla, démona nebo ducha.
Jelikož existuje-li duch, existuje i duše. A pak musí i existovat Bůh, co ji stvořil.
A pokud máme Boha, máme vše. Smysl, řád, spravedlnost.
Ale já toho na tomto světě viděl až příliš. Nespočet zločinů, dvě války,
trpké zlo lidské lhostejnosti. Proto soudím, že to tak není.
Žádný bůh, žádní duchové. A ani média, kteří s nimi dokáží mluvit.
Co jste to říkal?
Už tak mám dost práce s úklidem. Po setmění bych tady už ani neměla být.
- Nemyslím, že nás budou obtěžovat. - A kdo?
Co se děje po setmění?
Je to pořád šarlatánka?
Strop oslabený vlhkostí. O patro výš obvykle nepobíhá tolik nohou.
Za divadelní načasování nemá bod navíc?
Pokoj slečny Alicii je tady.
- Jak vlastně to děvče zemřelo? - Skočila z balkónu do vody. Utopila se.
- Sebevražda. - Nebyla to její chyba. Strčili ji.
Paní Seminoffová, prosím.
Tak co se stalo, doktore? Pečoval jste o ni. Viděl jste to.
Počkejte, prosím.
Kdo byl dnes uvnitř? Paní Reynoldsová? Její asistentka?
Nikdo. Jediný klíč mám já.
Od smrti slečny Alicii jsem uvnitř byla jen já.
- Utírám tam prach a kontroluju Harryho. - Kdo je Harry?
Její kamarád.
Říkala mu všechno.
Než umřela, uměl mluvit.
Teď jenom naříká.
Všechno je tak, jak to tady zanechala.
Paní Rowena mi nedovolila na nic sahat.
S Aliciou byly nerozlučitelné.
- Nechytíš mě! - Jo, chytím!
Tohle sídlo bylo jejich oázou.
Mezi jednotlivými operami bývaly vždy týden spolu.
Mezitím dělávali Alicii společnost duchové dětí.
Vyrostla z ní krásná dívka.
A poznala šéfkuchaře Maxima.
Strašně rychle se zasnoubili.
Byli tak zamilovaní.
Pak se se svým snoubencem pohádala.
Přestěhovala se zpátky sem.
Tehdy začala vidět ty děti.
Chtěly ji samy pro sebe.
Svoje poslední týdny protrpěla v posteli.
Blouznila. Viděla stíny.
Říkala, že ji děti volají k sobě.
„Chtějí, abys tu s nimi byla.“
Šílela z toho.
Paní Rowena byla neustále po jejím boku.
Prosila duchy, aby ji nechali být.
Neposlechli.
Zanechali znamení Dětské vendety.
Podle policie byly rány způsobené pádem.
Policie...
Naslouchám.
Tato žena teď chce rušit Aliciinu duši.
Naslouchám.
A to není správné, monsieur.
Je to proti přírodě a Hospodinovi.
Někdo za to zaplatí.
Naslouchám.
Je tady tolik bolesti.
Baba.
Ano.
Králíček Baba.
- Maxime, ne. - „Maxime, dorazte večer v deset hodin.
Důležité zprávy o Alicii Drakeové.“ Byl jsem pozván.
- Ne mnou. - Vždy ses mě chtěla zbavit. Neúspěšně.
- Chci slyšet, co zde zazní. - To řekni své nové snoubence.
Po Aliciině smrti jsi čekal celý půlrok. Prý je nesmírně bohatá.
Jako by měla být dědička krále Jiřího. Koupila mi bistro na Madison Avenue.
Budu pořádně bohatý Newyorčan. Jinak nemá smysl v New Yorku žít.
- Přijeď někdy. Koupím ti hot dog. - Mám ho vyrazit?
Zkus to.
Dej mi záminku.
Dělej si, co chceš, Maxime. Jako vždy.
Taky jsem ji ztratil.
- Kolik nás je? Devět, nebo deset? - Nevím. Vezmeme dvanáct židlí.
Je nás vážně hodně.
Seance? Kristova noho! O to tady jde?
Psací stroj. Žádná spiritistická tabulka? Ani křišťálová koule?
Považuji se spíš za sekretářku. Hlasy ke mně promlouvají
a já je zapisuji.
Leopolde, jdi si číst do knihovny.
Chci vidět Aliciu. Byla to i moje kamarádka.
Nebojíš se duchů?
- Tady mluvím s duchy pořád. - Skutečně?
Tvrdí, že jste podvodnice.
Dokud budu v hypnotickém stavu, nesahejte na mě.
Alicio Drakeová...
Domnívám se, že to vy jste mě volala.
Je tady až moc duchů.
Tento dům přetéká mrtvými.
Některé duše nemohou nalézt pokoj.
- Přestaneme, paní Reynoldsová? - Ne.
Jestli chce někdo být vyslyšen, jsme tady pro něj.
Naslouchám.
Duchové, ječíte a křičíte a nikdo vás neslyší.
Teď už ano.
Alicio Drakeová... Nalezni svůj hlas.
- Ochladilo se tady. Cítí někdo chlad? - Je tady někdo?
„A.“ Ano.
- Vůbec se té klávesy nedotkla. - Nebuďte tak pitomí.
Tohle není vůbec správné.
Kdo je tady? Alicio Drakeová.
Naslouchám.
Jsme tady.
Naslouchám.
Už cítím její přítomnost. Jsme blízko.
Váš duch je blízko. Slyším zřetelně váš hlas.
- Alicio. - „A.“ Alicia.
Alicio, cítím, že jste v bolestech.
Bolí tě to? Prosím, odpověz.
Ublížil vám někdo?
- Ano. - Ne!
- Poirote, nechte ji to dokončit. - Ne! Napřed odhalím tajného komplice.
V komíně.
- Nicholasi, je ti něco? - Jsem v pořádku.
Nicholas. Druhý asistent.
Těší mě. Podle vašich podobných a pronikavých zelených očí usuzuji,
že jste asistentčin poloviční bratr.
Magnetický spínač.
- Et voilà, mluvící psací stroj. - Podvrh?
Paní Seminoffová, váš úklid by mohl být pečlivější. Byla jste zde jen vy,
přesto je v krbu jeho otisk. Škrábanec na klíčové dírce značí, že zámek byl vypáčen.
Budete muset psát o někom jiném.
Paní Drakeová, je mi líto vaší ztráty. Ale tato věštkyně je podvodnice.
Ne!
- Kde je Baba? - Alicio.
- Vzal ho někdo? Vzal jsi ho? - Na nic jsem nesahal.
Alicia.
Maminko.
Maminko?
Žízeň.
Mám takovou žízeň.
Alicio?
Bolí to.
- Proč jsi mě opustila? - Ne.
Nechci...
- Nechci zemřít. - Co se to děje?
Alicia mi to ukazuje.
Vidím ji na balkóně.
Není sama. Neskočila.
Vrahu!
- Za moji smrt můžeš ty! - Kdo?
Ukaž mi to. Kdo?
Za moji smrt můžeš ty!
- Můžeš za to ty! - Kdo ti ublížil?
- Za moji smrt můžeš ty! - Ukaž mi to!
- Můžeš za to ty! - Kdo ti ublížil?
Co se stalo?
Mord!
Je ďábelská. Skutečně je bezbožná.
Byl to Aliciin hlas.
- Někdo ji zabil. - Nemůžeme dokázat, že to bylo skutečné.
- Tak co to bylo? - Šoumenství. Divadlo. Skupinová hysterie.
Tohle nebylo jako Válka světů v rádiu. Dveře se samy rozletěly. Nechápu.
Já ano. Byla to moje dcera.
To ne. Opovažte se odejít, aniž byste to řekl nahlas.
- Viděl jste to, co já. Viděl jste... - Podvrh.
Bylo to skutečné. Ta žena je důkaz. Živoucí důkaz. A už mám název knihy.
Napíšu o ní svou další knihu a bude úspěšná, zatraceně. Nebude bezvýznamná.
Musím začít psát hned teď. Žena, která zaskočila Hercula Poirota.
Ano, teď všechny její metody neznám, ale samozřejmě to zjistím.
Nezjistíte. No tak, mělo by se vám ulevit.
Jak neuvěřitelné je moct věřit a vědět, že na světě existují záhady.
A láskyplný Bůh, který stvořil nesmrtelné duše.
- Po smrti přichází... - Nic.
Něco.
Bůh by neporušil svá pravidla kvůli ní.
Jste v pořádku.
Snad dorazíte i zítra. Rowena mě přiměla slíbit, že pro ni udělám další seanci.
A podle paní Oliverové se mám připravit na to, že se proslavím.
- Najdu nám loď. - Grazie.
Tito duchové byli obzvlášť krutí.
- Komunikace s duchy mě vždy něco stojí. - Stejně jako vaše zákazníky.
Jste vskutku talentovaná podvodnice.
Kéž bych byla podvodnice. Bylo by to méně bolestné.
Myslím, že o tom něco víte, monsieur.
Někdo zemře a my utěšujeme truchlící tajemstvími, která jsou pro nás zjevná.
Jsme tvorové, kteří hovoří za mrtvé.
Oba známe smrt až moc dobře, řekla bych.
Představte si zdravotní sestru, která během války slyší duchy.
A kterou obklopuje řev.
Na jejím oddělení a v její mysli.
Vlna za vlnou umírajících a mrtvých.
Od bolesti mi ulevilo jedině to, když jsem truchlícím řekla, co jsem slyšela.
Zmírnila jsem jejich utrpení tak, jak to dovedu jen já.
Zazlíváte mi to?
Přiměla jste matku uvěřit, že duše její dcery se souží.
To není šlechetné, laskavé ani pokorné.
Cítila jsem bolest. Viděla jsem vraždu.
- Viděla jste, kdo zabil Aliciu? - To mi nebylo odhaleno. Možná zítra.
- Lukrativní náhoda. - Proč...
- Děsy jsou pro děti, paní Reynoldsová. - Mohl byste se od nich poučit.
Děti mohou trpět tak, jako trpěli ti sirotci,
a přesto se pořád budou smát, budou si hrát a lovit jablka.
Skutečně žijí.
Ale vy... Smrt vás pronásledovala na každém kroku.
Celý váš život.
Vojáci,
přátelé...
Katherine.
Už se znovu nepotkáme.
Trváte na tom, že jste skutečná.
A pokud nejsem, komu tím ubližuji?
Kouzlo je kouzelné, jen pokud v něj věříte.
Pokud to tedy ovšem není všechno pravda.
Nebuďte tak vážný, příteli.
Možná vás to bude bavit.
Nebudu říkat, abyste na mě nezapomněl.
Nezapomenete.
„Nebuďte tak vážný.“
Monsieur Poirote!
Monsieur Poirote, slyšíte mě? Kdo to udělal?
Opustil jsem paní Reynoldsovou...
Zastavil jsem se u jablek. Hloupost.
Nadzvedl jsem si masku.
Byla to její maska.
Kde je paní Reynoldsová?
- Co to bylo? - Co to má být?
- To byla ona? - Co?
Co?
Zavolám na svou bývalou policejní stanici. Znám je.
- Mám přece prázdné skříně. - Tohle je čaj, co zbyl z té oslavy.
- Med byl v prádelníku. - Merci.
- Tady Vitale Portfoglio. - Co teď? Byla naším vítězným losem.
Uspějeme i bez ní. Slibuju.
- Nebyl někdo na schodech? - Některé věcí není možné vidět.
Možná skočila. Přišlo mi, že je toho schopná.
- Ne, paní Reynoldsová ne. Nikdy. - Mluvila o vraždě. Mohla něco vědět.
Myslíte, že byla skutečná? Jenom chtěla zapůsobit na slavnou spisovatelku.
- A zajistit si nový příjem. - Tak proč je mrtvá?
- Gravitace. - Mluvila Aliciiným hlasem.
Na mě se nedívejte. Vyslýchala mě ta autorka. Zeptejte se jí.
A doktora, kde byl on. Ten parchant už tady jednou zabíjel.
Nebyl to ani jeden z nich. Vy víte, kdo to byl. Ty nevraživé věci, co tu žijí.
Kontaktovala je a ony jí odpověděly.
Za války, než začala provádět seance...
Paní Reynoldsová byla v britské armádě. Sloužila v táborech na Maltě.
- Byla zdravotní sestra. - Zdravotní sestra. Dětská vendeta.
Dokud neskončí bouře, kanály nejsou pro lodě bezpečné.
- Kdy skončí? - To policie neovlivní.
Nebudu tady sedět a čekat. Nikdy jsem tady nestrávila noc a neudělám to ani teď.
- Hej! - Co se to děje?
- To nemůžete. - Nemůžete nás tady zamknout.
- Co? - Nemůžete nás tu zavřít.
Médium vidělo vize vraždy. Nyní je mrtvé. Jeden z vás věděl, že vás poznala.
Zabil jste ji a málem i mě. Odejdete, až zjistím, kdo to udělal.
Komisaři, ty mříže zůstanou zavřené. Monsieur Gerarde, sledujte komisaře.
- Vždyť jsem byl policista. - O důvod víc vás podezřívat.
- Děti už dnes vraždily. - Všechny vyslechnu.
A zavolejte znovu policii. Vyřiďte jim, že případu se ujímá Hercule Poirot.
To tady...
Někdo se mě pokusil zabít zhruba dvě minuty po tom, co odbila půlnoc.
Její tělo jste nalezla vy?
Opovažte se mě považovat za podezřelou. Jsme staří přátelé.
Každý vrah je něčí starý přítel.
Napsala jste přehršel chytrých vražd, abyste to mohla být vy.
A zatím máte díky tomu šéfkuchaři dostatečné alibi.
Proto mi pomůžete s mým vyšetřováním.
- Kdy začneme? - Až mi přivedete naši hostitelku.
Věděla jsem, že tam někde uvnitř pořád jste. Stačila jedna mrtvola.
A jste znovu Hercule Poirot.
Králíček Baba?
Poirote! Co to k čertu je?
Králíček Baba?
Určitě?
- Pod tou hromadou obrazů? - Kde jste byla, když paní Reynoldsová...
- Byly jsme v hudebním salónu. - Kdy přesně?
- Těsně před půlnocí. - A pak jste běžely za ostatními?
Mohu se zeptat, co je přesně nad balkónem?
Zahrada byla naším tajným útočištěm.
Bylo to dceřino oblíbené místo.
Všechno je tady mrtvé.
Naše včely.
Vyráběly jsme med.
Moje dcera si ze mě utahovala.
„Tolik úsilí pro jednu lžičku květového medu, který si můžeme koupit za šest lir.“
Doufala jsem, že přežily, ale...
Chudinky.
Proč jste pozvala paní Reynoldsovou k sobě domů?
- Nemůžeme pokračovat uvnitř? - Ne, užijme si tuto tajnou zahradu.
Četla jsem o ní v časopise. Vypustila jsem to z hlavy.
Pak mi jednou zčistajasna napsala.
Dopis od cizinky. Ale znala vás z opery, nemám pravdu?
Šlo o jméno, jaké použila.
Napsala mi, že slyšela zprávu od Aspasie.
Tak mi Alicia přezdívala.
Aspasia, velká láska krále pontského.
- Z opery Mithridate. - Mozartova první opera. Moje první role.
Alicia se narodila o dva měsíce dřív.
To díky ní jsem našla svůj hlas.
A od té doby...
Nedokážu zpívat, když vím, že na mě už nečeká v mojí šatně.
- Stále to nedokážu. - Už nikdy nevystoupíte?
Bez ní pro mě neexistuje hudba.
Bez rozmýšlení jsem odmítala žádosti o ruku.
Ona na svou první odpověděla ano.
Šarmantnímu Maximu Gerardovi.
Je to nafoukaný pitomec. Chce jen bohatou nevěstu.
Když se zasnoubili...
Vytrhala jsem všechny květiny ze zahrady a odjela do Istanbulu.
Nejspíš musel zjistit, že nejsem zase tak bohatá.
Jeden z nejlepších dní v mém životě byl, když si našel jinou a zrušil zásnuby.
- Tehdy začaly nejhorší dny v mém životě. - Její nemoc.
Její mysl byla v jednom ohni.
Byla opět jako malá holčička.
Díky, paní Drakeová.
Paní Oliverová.
Jsem příšerná hospodyně. Nikoho jiného ale nesehnala.
- Pověrčivé město. - Vy jste přece taky pověrčivá.
Domníváte se, že v tomto sídle straší, že ano?
Paní Rowena ho možná vlastní, ale patří duchům.
Kde jste byla vy, madame Seminoffová, když tito vražední duchové proměnili
- Joyce Reynoldsovou v jednoho z nich? - Jen si klidně vtipkujte.
Proč se mě na tyhle věci ptáte? Neudělala jsem nic špatného.
Je to jeho specializace. Nebo bývala. Pomáhám mu. Prozatím se k tomu vrátil.
- Jde to dobře. - Co vlastně děláte?
Co dělám?
Když je spáchán zločin,
dokážu pomocí řádu a metody
a pomalého ničení své vlastní duše
bezchybně a bez pochybností zjistit, kdo ho spáchal.
Jako ten bláznivý detektiv z Finska ve vašich knihách. Taky si dělává seznam.
Inspiroval jste se tím?
Mohla byste nám říct, kde jste byla o půlnoci? Kvůli tomu seznamu.
V hudebním salonu s paní Rowenou.
Připojila se k vám o půlnoci.
Jste si tím naprosto jistá?
Sledovala jsem hodiny. A byla jsem vděčná, že přišla.
Tu věštkyni jste nicméně neschvalovala.
Pokud se nepletu, nazvala jste ji „ďábelskou“.
Vaše mysl se nejspíš upíná ke knize Exodus?
Kapitola 22, verš 18?
„Čarodějnici nenech naživu.“
- Bible před tím právem varuje. - Čarodějka na čarodějnický sabat?
Měla by být utopena, upálena nebo shozena z vysokého balkónu?
- Nejsem žádná mstitelka. - Vyznáte se v Bibli.
A v jejím pozdně antickém latinském překladu. To není produkt církevní školy.
Spíš kláštera.
Svoji lásku k řeholi jsem našla dřív, než jsem uměla číst.
Svůj hábit jsem nosila devět let v klášteře Ospedale della Pietà.
A pak jsem poznala pana Seminoffa. Přišel opravit střechu.
- Bůh nám dává výzvy. - Zamilovala jste se
- a zapomněla na Boha. - Tak snadné to není.
Poslední otázka. Pro můj seznam, samozřejmě.
Pardon, zdálo se mi, že něco slyším.
Máte takový strach z černé magie. Proč byste se vůbec účastnila seance?
Tak ohavný čin a ještě v noci, kdy zde nechcete zůstat?
Musím se zodpovídat jedinému.
A to vy nejste.
Poirote.
Paní Olgo Seminoffová, jaké jste měla řeholní jméno?
Maria.
Se zlomenou nohou daleko nedojdete.
Zoubkovaná zbraň. Ne příliš ostrá.
Možná hřeby. Nejsou na ní žádné další stopy.
Kromě té očividné.
- Nic dalšího neobvyklého na ní není? - Byla zapíchnuta do klasického umění.
Ale co její levé zápěstí?
Ignorujete zranění, stejně jako přesný čas úmrtí.
To mi uniklo.
Zíráte na mě.
Přestaňte!
Myslíte, že jsem šílenec? Nejsem!
Tati.
Jsi v pořádku?
- Jo. - Kdyby něco, budu tady nahoře.
Kéž byste to po mně nechtěl.
Válečné jizvy nejsou vždy jen na těle.
Byl jste v armádě?
Patnáctého dubna 1945.
Válka už měla končit.
Překročili jsme Rýn a táhli dál na východ na Berlín.
A našli koncentrační tábor Bergen-Belsen.
- Bože můj. - „Osvobozovali jsme.“
Přiváděli jsme kostlivce zpátky k životu.
První den jsme zabili dva mlékem. Nic jsme nevěděli.
Pak tyfus.
Měli jsme aspirin a opium.
Spálili jsme ty chatrče.
Napsal jsem Leopoldovi dopis.
A pak jsem se střelil do hrudi.
Doma mi zakázali vykonávat lékařskou praxi.
Až na jednoho pacienta vloni.
Aliciu Drakeovou.
Laskavost pro Rowenu.
Nikdo jiný ji nechtěl léčit. Aspoň ne tady.
Coby jejich dlouholetý lékař jsem měl říct ne.
Jenže byl jste v nevýhodě.
- Protože milujete Rowenu Drakeovou. - Mám štěstí, že jsem v jejím životě.
Vím, že to je...
Vím, že je to pro vás náročné, ale mohla podle vašeho mínění
být Alicia Drakeová zabita?
Alicia mi řekla, co viděla.
Sdělila mi, že se jí ty děti vysmívaly.
Nebral jsem to vážně. Považoval jsem to za zlomené srdce. A ona zatím zešílela.
Potřebovala pomoc.
Dal jsem jí sedativa.
Stejně jako mléko těm hladovějícím.
Nic takového jako psychické jevy neexistuje. Ale psychická bolest ano.
Šílenec jako já to měl vědět.
Skončili jsme?
Merci, doktore Ferriere.
Na vašem seznamu asi nejsem.
Na seznamu podezřelých.
Počkám, pane.
Děsivý Edgar Allan Poe.
Nebyl by pro chlapce tvého věku lepší například Charles Dickens?
Přijde mi trochu potrhlý. Nemyslíte?
Můj otec je stejně nervózní jako vy. Říkají tomu válečná neuróza. Únava z boje.
Ale tak to není.
Není unavený. Je zlomený.
Byl se mnou o půlnoci.
Na to jsem se chtěl zeptat, přiznávám. Byl s tebou o půlnoci?
V kuchyni. Čekali jsme na paní Rowenu. Chtěl jí popřát dobrou noc.
Jistě.
Pak přišli asistenti paní Reynoldsové, takže jsou stále na vašem seznamu.
Na něm jsou všichni.
Nevypnul jste vodu.
Obávám se, že dnes nejsem ve své kůži.
Něco na vás působí.
Hlasy.
Je předvečer Všech svatých.
Mrtví k nám už nemohou mít blíž.
Také jste byl mrtvý, pane.
I když jen na chvíli.
Myslí, že patříte k nim.
Jestli chce někdo z nich něco říct, měl by to říct vám.
- Mluvíš jako paní Reynoldsová. - Ta jen předstírala, že tomu rozumí.
- Nedivím se, že se na ni zlobili. - S mrtvými skutečně soucítíš.
Někteří mrtví jsou mí přátelé.
Omluv mě.
- Merci, monsieur Leopolde. - Rádo se stalo.
Hercule.
Nervózní.
Nicholas a Desdemona jsou připraveni.
- Počkáme na policii. - Jsem Hercule Poirot, ne?
- Ne. Ano. - Jestli policie uspěje tam, kde já ne,
- skočím do kanálu jako další já. - Jste zpátky.
Co vy na to? Já tipuji tu hospodyni. Vyzná se v knihách, ale je až moc věřící.
Rowena Drakeová potřebovala mít oběť naživu. A ten kluk...
- Má asi takový šarm jako pytel brambor. - Možná.
Každá teorie může být pravdou, dokud neznáme fakta.
- Řád a metoda. - A seznamy.
- Teď ti, kdo ji znali nejlépe. Asistenti. - Měli pomocníci motiv?
Ti mají vždy motiv. Už jen kvůli tomu oslovení.
- Zase on. - Těm dvěma kriminálníkům nevěřte.
- Těm dětem? To jste nám mohl říct. - Říkám vám to teď.
- Nemůže u toho být moje sestra? - V klidu na vás počká.
- Kde je můj bratr? - V klidu na vás počká.
- Desdemona a Nicholas Hollandovi. - Naše pasy jsou padělky.
- A ne zrovna kvalitní. - Bývali jsme Horvát a Dorenia Nipkinovi.
Narodili jsme se v Maďarsku. Naše vesnice byla vypálena.
Z celé naší rodiny...
jsme nějak přežili jen my. Starali jsme se jeden o druhého.
O půlnoci jsme si v kuchyni dali skleničku. Byl tam i ten podivný kluk.
- Tvrdí, že jste dorazili až po půlnoci. - Mýlí se.
Jak dlouho jste pro ni pracovali?
- Přes rok. - Určitě?
- Nejlepší rok našeho života. - Co s ní podvádíme, nemáme hlad.
Nevím, co bude bez ní.
- Šlo to i bez ní. - Kradli jste.
- Byli jsme zloději, ne vrazi. - Museli jsme přežít válku.
Všechno vždy věděla. A jestli tvrdí, že byla Alicia zabita...
- Podvodnice. - Byla kouzelnice.
- Ty seance, kterých jste se zúčastnili... - Byl to podvrh.
- Všechna ta sezení? Všechny ty seance? - Správně.
- Bylo to jenom divadlo. - Aha. Zvláštní.
A je tohle taky kouzlo? Ovladač pro váš mluvící psací stroj?
Připravili jsme pár triků. Aby její vize působily skutečněji.
Poroučela mi jako vévodkyně. A flirtovala s Nicholasem, aby ji poslouchal.
- Už jsme zažili horší věci. - „Uspějeme i bez ní.“
- Co jste tím myslela? - Chceme odjet do Missouri.
- Missouri. - Missouri?
Schovávali jsme se v lese u městečka Murrhardt. Živili se plevelem a myšmi.
Když nás chytili Američani, myslela jsem, že je po nás.
- Naučili nás tanec Lindy hop. - Nikdy jsme nic takového neviděli.
Tu směsici mužů, ty barvy jejich kůže a jejich hlasy.
Jeden z nich tam pověsil prostěradlo. Měli filmový projektor, ale jen půlku filmu.
Tak jsme se dívali na půlku filmu Setkáme se v St. Louis.
Celý měsíc každý večer na armádním prostěradle.
Sledovali jsme to pořád dokola. Doteď nevím, jak to skončí.
Má to šťastný konec.
„St. Louis, Missouri.“
- Stačilo ta slova říct a sestra usnula. - Líbila se mi ta barva.
Všichni ti krásní lidé. Ale hlavně tam nikdo nebyl nemocný.
Nikdo netrpěl hlady ani neumíral.
Ulice Kensington Avenue číslo 5135.
Tam jsme chtěli bydlet.
Je to její sen, takže můj taky.
Museli jsme snášet vévodkyni do doby, dokud nebudeme mít dost peněz.
Na nový začátek.
Je hloupé mít sen.
Nebyli jste zrovna trpěliví. A tak jste se odvážili ji okrádat.
„Cink, cink, tramvaj jede.“
Cože? To není pravda.
- Váš bratr už to přiznal. - Idiot.
- Vaše sestra už to přiznala. - Ne, neokrádali jsme ji.
Zjistila to a vyhrožovala vám. Měli jste až příliš mnoho zkušeností s tím,
jak policie krutě zacházela s Romy.
Nechtěli jste být deportování a zabili jste ji. Vy, důvěryhodní pomocníci.
Nicholasi! Kde jsi, Nicholasi?
Jestli tu musím být já, vy taky.
- To neznamená, že jsem ji zabila. - Její útěk ano.
Jasný motiv, ani jeden z nich nemá alibi. Měním svůj tip.
Je to rozhodně možné. Ano. Jistě.
Zase předstíráte, že víte ze všech nejvíc.
Zatím nevím vůbec nic. Pravda se neukáže bez námahy.
Probrala jste medvěda ze spánku. Nedivte se, že tančí.
- To se v žádném jazyce neříká. - Pokračujeme.
Slyšíte to?
- Všude kolem nás. - Nic jsem neslyšel.
Na vašeho detektiva je to až příliš.
Poirote. Po tom úderu do hlavy byste měl pro dnešek skončit.
V tomto domě je někdo další.
Slyšel jste to?
Ano.
Já taky.
Naslouchám.
Počkejte.
Stále nic.
Neboj se. Můžeš vyjít ven.
Nikdo se na tebe nezlobí.
Nemáš se čeho bát.
Přišla jsi sem s ostatními dětmi, že?
A celou tu dobu se tady schováváš.
Viděla jsi tu ženu spadnout?
Viděla jsi to?
Strčil do ní někdo?
S kým to mluvíte?
S dítětem.
Musela jste to slyšet.
Tohle ano.
- Nechte nás jít! - Rozvažte nás!
Neodcházejte!
- Slyšeli jste to. - Nejspíš potrubí.
- Spíš bombardování. - Nikdy jsem to tady neslyšela.
- Já ano. Když se hněvají. - Rozzlobili jsme je.
- Jak to s nimi máme urovnat? - Poslouchejte.
Ozývá se to ze sklepa.
Tento dům žádný sklep nemá.
„Dottore.“ Doktor. Dětská vendeta. To chcete jít tam dolů?
Tati?
Vážně sem ty děti zavřeli a nechali je zemřít.
Nechte ho být. Má panický záchvat.
Zatraceně, Ferriere, teď ne! Dej se dohromady. Mysli na svého syna.
- Přestaňte! - Tati!
Tak nechte toho!
Bouřkové vlny. Žádní duchové.
- Prosím, nechte toho! - Dost!
Tati!
- Tati, nech toho! - Jsi v pořádku?
- Přestaňte, prosím! - Dost!
Tati. Tatínku.
Tatínku. To jsem já.
To jsem já.
Jsem přímo tady.
Jsi tady se mnou.
Vidíš mě? Tak vidíš mě?
- To se prostě stává. - Já vím.
Tak...
Nic se neděje, tati.
Musí si odpočinout.
- Viď, tati? - To já bych se měl starat o tebe.
Staráš.
Odpočiňte si.
Měl jsem ji poslechnout. Viděl jsem to.
Tento dům je démony a zlem doslova prolezlý.
My dva jsme stejní.
Kamkoli jdeme,
smrt nás pronásleduje.
Musí pro to existovat racionální vysvětlení.
Ve sklepě jsou včely.
- A nahoře je obyčejný vrah. - Ne.
Poslouchejte.
Uvěřte.
Může si odpočinout v hudebním salónu. Je téměř zvukotěsný.
Zamkneme ho. Pro jeho bezpečí.
Ten klíč si prosím nechte vy.
Merci.
Pojď, Leopolde. Dáme si další dort, co ty na to?
- Už jsem ho měl až moc. - Já ne.
Pochopitelně, že to řekla.
Z jejího pohledu jsem Alicii skutečně zabil já.
Rowena věří, čemu chce.
Médium vidí Aliciinu vraždu a ona ukáže prstem na mě.
Nevěříte, že paní Reynoldsová...
Že by její psací stroj napsal zprávu ze záhrobí s vaším jménem?
- „M“ jako Maxime. - Dům, ve kterém straší?
Lidé se zoufale snaží proměnit chaos do srozumitelných příběhů. Hlavně v nouzi.
Není to náhodná změť hvězd, je to souhvězdí Kasiopeji.
Ta skvrna na rodinné fotografii? Dědečkův duch.
Alicia byla psychicky nemocná. To ji zabilo.
Ale nemuselo. Kdyby ji řádně vyšetřil opravdový lékař. Ne ten praštěný cvok.
Sakra!
Med. Dobrý na řeznou ránu. Pradávné antiseptikum.
To není květový med.
Nedokážu to poznat.
Alicia Drakeová.
Takové rozesmáté sluníčko.
Je roztržená.
Alicia ji roztrhla ten večer, co jsem to s ní ukončil.
Náš poslední rozhovor.
Takže jste skutečně ty zásnuby zrušil.
Slyšel jste. Nebyla pro mě dost bohatá.
Nosíte její fotografii v kapse. Dorazil jste, když jste byl pozván.
Miloval jste Aliciu Drakeovou víc než peníze.
A přesto jste odešel.
U některých žen si zároveň s nimi berete jejich matku.
- Její matka vás neschvalovala. - Ta by neschválila ani papeže.
Rowena neuměla žít sama. Vzteky zničila zahradu a odjela do zahraničí.
Alicia se užírala vinou a chtěla ji pronásledovat.
A pak mi konečně došlo, že pro ni nikdy nebudu ten nejdůležitější.
Tak jste to skončil a zlomil jí srdce. Kvůli Roweně jste se cítil bezvýznamný.
Vrátil jsem se do Benátek. Chtěl jsem ji uprosit, aby mě vzala zpátky.
Dozvěděl jsem se o její nemoci.
Rowena mi nedovolila ji vidět.
Neukázala jí moje dopisy.
A pak jsem Aliciu viděl až v rakvi.
Asi za to můžu já.
Mohu vás poprosit o vaši pozvánku?
Paní Oliverová.
- Prostý vzkaz. - Nic charakteristického.
Obyčejný kancelářský papír. Je to napsané na psacím stroji.
Profesionálně anonymní.
J A B L K O
Tak to by už stačilo.
Nedokončili jsme jeho výslech.
Odhalil byste nějakou jeho lež. Obvinil ho, že sympatizoval s nacisty.
Pak by vás chtěl praštit. Bez toho se obejdeme.
- Je mu něco? - Přineste mu židli, hlídací pse.
Židli, ano.
Je dobré tady mít přítele.
Jak dlouho se známe?
Od vraždy v lázních na Canning Road.
Vetřela jsem se k vám kvůli rešerši pro knihu. Byl jste pro ni inspirací.
Bylo to poznat a stal jste se známým. Nechvalně známým.
Omluvte mě. Děkuji.
Děkuji. Ta není pro mě, ale pro vás.
- Chcete mě vyslýchat? - Nechte ho být.
Vyšel jste ze cviku, dostal jste pár ran do hlavy. Ráno moudřejší večera.
Téměř jsem umřel.
Tady.
Toto sídlo... si pohrává s mou myslí.
Neustále přede mě klade další a další překážky.
- Jablka. - Hříčka vaší mysli.
Moje mysl by mi ráda něco sdělila.
- Jak jste se stal policistou? - Kéž byste to nechal být.
To nic. Řeknu vám to.
Můj otec byl policista. Vlastně to byl rodinný podnik.
- Neuměl jsem nic jiného. - Přesto jste vloni odešel do důchodu.
Ano. Rodinný byznys už nebyl nic pro mě.
Nejspíš ani nikdy nebyl. Měl jsem na to dost sil, ale ne žaludek.
Když jsem nemohl spát, pil jsem. A nikdy jsem nespal.
Taky jste kdysi byl policista. Přece to chápete.
Dostanete nějaký případ a víte, že další už nezvládnete, aniž byste přišel o duši.
Jaký případ to byl pro vás?
Proč jste mi lhal a řekl mi, že jste tu nikdy nebyl?
Věděl jste, kde přesně najdete ten skrytý telefon.
Ten případ byl takovou atrakcí. Její rodina si zasloužila soukromí.
Zrovna jste měl jako policista službu,
- když zemřela Alicia Drakeová. - Ano.
Vytáhl jsem ji z vody.
- Další den jsem skončil. - Brzy nato jste byl můj osobní strážce.
Drak před mou branou, který nedovolil ani duši projít dovnitř.
Avšak dnes ráno jste mě vyrušil
a zeptal se, jestli neznám jistou ženu s jablky.
Můj klid měsíce nic nenarušilo.
Odhodlaně jste mě chránil před zvědavostí či společností.
Házel jste dospělé muže do vodního kanálu. A Ariadne Oliverová
si vtančí dovnitř. Proč?
Spolupracovali jste spolu.
Spisovatelka a osobní strážce spolupracovali s médiem. Byli jste tým.
Předstírala jste opovržení, abych dorazil na tu seanci a vypadal jako blázen.
- Mám o vás vážně starost. - Detaily o Aliciině životě a smrti
vám poskytl policista, který byl přítomen u její smrti.
Detaily o mně nebyly odhaleny věštěním,
ale dopisem od vás. Na seanci byly oči všech upřeny na médium.
Měla jste volné ruce. Tajný komplic,
co mě měl přimět, abych věřil, že existuje nemožné.
Jasnovidci a kouzla. Duchové a bohové.
Sláva pro médium, procenta pro vás
a obnovení vaší literární reputace. „Žena, která zaskočila Hercula Poirota.“
Nicméně to neměla být Joyce Reynoldsová, nýbrž Ariadne Oliverová.
- Odpustíte mi? - To může podle všeho jen Bůh.
- Prekérní situace. - Přejděme k tomu, jak jste to udělala.
- Baba? - Dobrý postřeh.
Osobní pozvánka pro snoubence?
Zaručené drama. Po třech neúspěších jsem potřebovala výhru.
- Byli jsme přátelé. - Nemáte přátele, jen obdivovatele.
A ty máte pouze díky mně. Vylíčila jsem vás jako génia. Proč bych vás nevyužila?
Nejste génius, ale blázen s přerostlým egem.
Jste černý mrak, kolem kterého se šíří smrt. A dobře to víte. Proto jste skončil.
- Proto jste zabila Joyce Reynoldsovou? - Nezabila jsem ji.
- Vaše kniha se mohla stát legendou. - Chcete mě rozptýlit.
- Spolupracovali jste. - Ne.
Abyste utajili vraždu!
Ten klíč, rychle! Je tam někdo další!
- Pospěšte si! - Poirote!
- Co se mu stalo? - To nevím.
Proč tady musel být sám?
Je to jediný vchod.
Měl jste jediný klíč.
To není možné.
Ne. Ne, byla jsem přímo před vámi!
Na někoho křičel.
Nenáviděl jsem ho, ale nepřál jsem si jeho smrt. Má syna, pro Boha živého.
Byl jsem před pokojem a snažil se s nimi dostat dovnitř.
Říká pravdu. Doktor tam byl sám.
Nebyl.
Ne v tomto domě.
Doktor.
Zdravotní sestra a doktor. Dětská vendeta.
Není tady žádný jiný vstup. To nechápu.
Jestli nebylo bezpečno tady, pak není ani nikde jinde. Nikdo z nás není v bezpečí.
Tohle nemohl udělat žádný člověk.
„Je pouze na nás, abychom prokázali, že nemožné se může stát možným.“
Pojďme, necháme ho. Nechte detektiva dělat jeho práci. Už to ví.
Brzy mu to dojde. Pojďte.
Aspoň jednou si přiznejte, že stojíte proti něčemu většímu, než jste vy!
Ptal jste se.
Ptal jste se, proč jsem tady zůstala, když vyvolávali duchy.
Alicia chřadla, jak postupovalo její šílenství.
Paní Rowena se od ní ani nehnula. Ani ve dne, ani v noci.
Jednou jsem ji uprosila, aby si odpočinula.
Slíbila jsem, že dám na Aliciu pozor. Spala dál i po setmění.
Nastala půlnoc. Slyšela jsem hlasy...
A kroky.
Alicia spala tvrdým spánkem.
Musela se probudit, když jsem odešla.
- Vydala se na balkón. - Prosila jste jejího ducha o odpuštění.
Zbožňovala jsem ji.
Zemřela...
protože jsem byla hloupá a vyděšená.
Proč ještě neznáte odpověď?
Vždycky znáte odpověď.
- Neměl jsem přijít. - Počkat.
Měli byste odejít a neohlížet se.
Nebudu čekat, abych se stal další obětí.
Dnes večer...
...se všichni bojíme.
Došlo ke dvěma nevysvětlitelným vraždám.
Zdá se, že obě vraždy mohl spáchat jedině nějaký fantom.
Jako by živí byli zabiti mrtvými.
- „Zdá se?“ Vy něco víte. - Víte, kdo zabil mého tátu?
Musím zvážit asistenty paní Reynoldsové. Všehoschopní, zoufalí a v ohrožení.
Bývalý policejní komisař, který zde není poprvé. A pokaždé někdo zemře.
Spisovatelka. Odhodlaná, schopná, vražedně chytrá.
Náš anděl pomsty, Olga Seminoffová. S touhou vykonat svou verzi spravedlnosti.
Bývalý milenec plný vzteku vůči doktorovi,
co u sebe má útržek fotografie,
aby si připomínal svoje štěstí.
Avšak...
Došlo ještě ke třetí smrti, která vysvětluje zbylé dvě.
Vražda Alicii Drakeové,
která byla spáchána
její matkou.
Její vražedkyní.
Zabila své dítě. Tento ohavný hřích měly zakrýt další dvě vraždy.
Jak se opovažujete!
Prošla jsem si doslova peklem a vy mě obviníte, že jsem ublížila svojí holčičce!
Vaše holčička vyrostla. Odmítala jste ji ztratit.
Ve vzteku jste zničila zahradu s duhovými květinami.
Květiny? Jste vážně mimo.
Zasadila jste nové květiny. Tentokrát měly jedinou barvu.
Tato barva vám vrátila to, bez čeho jste nemohla žít.
Celý večer slyším a vidím věci, které neexistují.
Začal jsem věřit v nemožnou přítomnost duchů.
A ve skutečnosti jsem byl omámený a zdrogovaný
halucinogenním jedem.
- Mám přece prázdné skříně. - Med byl v prádelníku.
V květu pěnišníku pontického je jed.
Nejvíc je koncentrovaný v nektaru.
A je ještě koncentrovanější, když ho včely zpracují do medu.
Tolik úsilí pro jednu lžičku květového medu, který si můžeme koupit za šest lir.
To není květový med.
Nedokážu to poznat.
V Turecku má jméno „deli bal“. Roste tam v přírodě.
Tam se vydala sama nahněvaná Rowena Drakeová.
„Šílený med.“ Pouhá lžička tohoto jedu způsobí slabost, horečky, halucinace.
Na zahradu jste zasadila tuto toxickou květinu, která produkuje jedovatý med.
To bych nikdy neudělala.
Vaše dcera nebyla posedlá.
Byla otrávena matkou, která ji odmítala nechat jít.
Láskyplně jí dávala kontrolované dávky
jedovatého medu do čaje. Udržovala ji dostatečně nemocnou,
aby zabránila shledání s její kající se láskou.
Byla opět slabá a bezmocná jako dítko.
Opět byla vaše. Dokud jste neudělala chybu.
Paní Seminoffová hlídala Aliciu, zatímco vy jste spala.
Nastala noc a Olga začala být vyděšená, když se Alicia probudila.
Jistě byla opět rozrušená.
Co však s tím?
Olga Seminoffová neznala skutečnou pravdu,
a tak udělala to, co si myslela, že byste udělala vy.
Podala Alicii Drakeové uklidňující čaj oslazený medem.
Byl až moc sladký.
Nevěděla jsem to.
Nevěděla.
Alicia Drakeová nevyběhla na balkón, aby spáchala sebevraždu.
Předávkovala se vaším jedem.
Během spánku se jí zastavilo srdce.
Vrátila jste se odpočatá zpátky
a nalezla ji mrtvou.
A pak...
Učinila jste zrůdné rozhodnutí. Dala jste jí na tělo znak Dětské vendety.
Řízla jste ji, hodila do vodního kanálu a udělala jste z ní sebevraha.
Oběť legendy. Oběť duchů.
Váš láskou zaslepený a neschopný doktor
při ohledání nenašel nic podezřelého.
Policie, náchylná k pověrčivosti, byla uspokojená snadno.
Neopatrná hospodyně zanechala v prádelníku otrávený med.
Prošla vám vražda vašeho vlastního dítěte.
Dokud mě paní Oliverová na něco neupozornila.
To nemá žádné peníze?
- Nemám peníze na opravu. - To má většinou jediný důvod. Vydírání.
VÍM O JEDU, ZAPLAŤTE
Někdo se o tom dozvěděl. A tak jste jim platila za mlčení.
Opět a opět jste platila.
Ale když bylo vaše jmění pryč a tento dům naprosto neprodejný,
zoufale jste se chtěla toho vyděrače zbavit. Ale kdo to mohl být?
Váš hlavní podezřelý byl doktor Ferrier. Možná nebyl tak naivní svědek.
Možná konečně poznal symptomy otravy jedem.
Poté jste obdržela dopis od bezbožné paní Reynoldsové.
Tvrdila, že má zprávy od vaší mrtvé dcery. Znala až moc podrobností.
Naznačovala, že ví o vašem zločinu. Její služby byly extrémně drahé.
To byl určitě váš vyděrač. Pro jistotu jste ji musela zastavit.
Stejně jako doktora Ferriera. Ale jak?
Seance ve strašidelném domě na Halloween.
Perfektní příležitost na zamaskování vražd těch, které jste podezřívala.
Využila jste pověry, legendy, strachu.
Udeřila hodina.
A vy také.
Ale ve spěchu jste si spletla nositele masky.
Zbavila jste se mě a našla svou oběť.
- O půlnoci jsem byla s paní Seminoffovou. - Byla.
- Byla se mnou. Viděla jsem, kolik bylo. - Viděla jste hodiny v hudebním salónu.
Chtěla, abyste tam na ni počkala. V pokoji, který je prakticky zvukotěsný.
Sama pokoj zavřela a předtím v něm posunula hodiny.
Tudíž jste neslyšela, když odbíjela půlnoc.
- Hodiny ukazovaly půlnoc. - A Joyce Reynoldsová už byla mrtvá.
Důkazy byly odstraněny jako mávnutím kouzelné hůlky.
A co Ferrier? U něj vůbec nebyla.
Vskutku. Zahrála nám divadýlko a dala mi jediný klíč.
Ale doktora Ferriera jste nožem nezabila. Vaše vražedná zbraň byl telefon.
Telefonní linka zvenčí byla kvůli bouřce hluchá. Ale ta domovní byla funkční.
Zvenčí sem nemohl přijít žádný telefonát.
- Jenom zevnitř domu. - Ona byla v jídelně.
On byl zavřený v hudebním salónu.
Vím, že mě vydíráš.
Vše jste mu přiznala. Vraždu Joyce Reynoldsové.
Zinscenování sebevraždy vlastní dcery.
To není možné.
A pak jste mu vyhrožovala.
Uděláš to, co ti řeknu.
Hrozila jste mu vraždou jeho syna.
Ne, pusť ho. Nech ho být.
Žil už pouze kvůli němu.
Pokud neudělá to, co mu přikážete.
Přikázala jste mu...
aby si vzal nůž.
- Zabila mi tátu? - A paní Reynoldsovou.
- A Aliciu. - Ne.
Nikdy bych jí neublížila.
Byla to nehoda. Byla celým mým životem.
- Otrávila jste ji. - Abych ji ochránila!
- Chtěla jsi ji ovládat! - Chránit před tebou!
Nemohla jsem ji nechat jít.
Byla moje.
Byla na mně to nejlepší.
Jestli existuje duše, dopřál jste té její klid.
- Merci. - Dottore.
Prohlásí smrt paní Drakeové za sebevraždu.
Pokud jim tedy nechcete říct něco jiného.
Můžu vás alespoň v bezpečí doprovodit domů, než mě udáte za podvod?
Za denního světla mi nepřijde ani jedno z toho nutné.
Nakonec chráníte vy mě, dottore.
Tak pojď, Leopolde. Zapnu ti horní knoflíčky.
- To nemusíte, paní Olgo. - Sluší ti to.
- Nepotřebuju kabát, nebojte. - Bude ti zima.
Svítí slunce, ale je tam zima.
- Mnohem lepší. - Nebojte.
- Jsi fešák. - Děkuju.
Madame.
Bude žít se mnou a s panem Seminoffem. A s Harrym.
Bude jako náš vlastní. Ale budu trvat na tom, aby byl víc na slunci.
Na svůj věk jsi velmi vyspělý.
A možná se stydíš za to, jak moc máš rád pozornost.
O tom něco málo vím.
Neviň se za nic z toho, co se v tomto domě stalo.
Proč by to dělal?
Vždyť za všechno můžu já.
Nechtěl jsi ty peníze pro sebe.
Chtěl jsi pomoct svému otci.
Táta nemohl pracovat.
Jen jsem s těmi penězi platil účty.
Ani jsem nevěděl, co s tím zbytkem.
Rowena Drakeová předpokládala, že ji vydíralo falešné médium nebo doktor.
A přitom to nebyl ani jeden. Pouze doktorův syn znal pravdu.
Z tátových poznámek to bylo očividné.
Otrava šíleným medem. Stejně byl otrávený i Mithridates v té opeře.
Otrávený král.
Četl jsem si o něm v jedné z jejích knih.
A tak jsem otestoval svoji teorii.
Poslal jsi jí vyděračský dopis.
A po něm další.
Třeba by se daly ty peníze ve tvé matraci nějak využít.
Aby ses zbavil výčitek.
Přežili jsme před paní Reynoldsovou. Teď už přežívat nebudeme.
- Slibuju, že se dostaneme do Ameriky. - Pojďte s námi, vy dva.
Na policejní stanici?
My jedeme domů. Vy do Ameriky. Prý do Missouri.
Cesta pro dva. S tím vám myslím můžeme pomoct.
Děkuju vám.
- Mockrát vám děkuju. - Pusťte tam i Leopolda, prosím.
Vyřešil jste to.
Ale někdo vám pomohl, nemám pravdu?
Slyšel jste ji.
Zlom vaz, příteli.
Nebojte se. Všichni, co v tomto domě zemřeli, se vždy vrátí.
Znovu je uvidím.
Za chvíli ahoj, tati.
Neomluvím se. Nemám ani jeden důkaz. Budu to muset celé přepsat.
- Hlavně aby tam nebylo mé jméno. - To už nechci nikdy slyšet.
Už je to jen dům. Vše je vyvráceno.
Vypadáte, že jste uvěřil.
- Mám pravdu. Něco jste viděl. - Byl jsem zdrogovaný.
Mé podvědomí sestavovalo fakta dříve než můj rozum.
Viděl jste něco.
Víte to.
Vím pouze to, že se nemůžeme skrývat před našimi vlastními duchy.
Ať už jsou skuteční, či nikoli.
Musíme se s nimi smířit.
A žít nějak svůj život.
Jak budete vy žít ten svůj?
Monsieur Poirote?
Vaši rodiče zemřeli brzy po sobě.
A poté váš bratr. Váš důvěryhodný lékař je milovaným rodinným přítelem.
Váš bratr nebyl ženatý, vy také nejste. Nemáte další příbuzné.
Vaše rodina není prokletá.
Mám silné podezření, že váš bratr do závěti přidal dodatek.
Pokud vaše malá rodina zahyne, lékař bude jediným dědicem.
Také mám silné podezření, že je zavraždil a tvrdil, že šlo o přirozenou smrt.
Váš život je nyní v nebezpečí. Posaďte se.
Prosím.
Opravte mě, jestli se mýlím, monsieur, ale byl váš lékař rodinný přítel?
Hráli jste si spolu jako malí kluci, to je jasné.
Nicméně, byl jste si bližší se svou matkou, že?
Překlad: Jakub Doležal