Downloaded from YTS.MX
VÄLKOMMEN TILL WASHINGTON
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kapitolium har varit kongressens hem sen år 1800.
Här samlas USA:s ledamöter för att stifta nationens lagar.
Kongressen godtog det 19:e tillägget som föreskrev rösträtt för kvinnor.
Talman Gillett signerade lagförslaget...
7:e december 1941, ett datum som kommer att leva i vanära.
...om att tjäna sitt land och främja frihet
för att hjälpa nationer att stärka sin självständighet
och bota det sociala kaos där kommunismen alltid har blomstrat.
Det är fel, dödligt fel,
att neka nån av dina landsmän rösträtt i detta land.
LYNDON JOHNSON OM RÖSTRÄTT 1965 KONGRESSMÖTE
I mångas ögon i världen är denna ceremoni vart fjärde år
som vi accepterar som normal inget mindre än ett mirakel.
Kära kongressledamöter, USA:s president.
Problemet med hälsovården.
Jag är inte den förste presidenten att ta upp det
men jag tänker vara den sista.
Tillsammans kommer vi att göra Amerika bra igen.
Tack. Gud välsigne dig och Gud välsigne Amerika.
Donald Trump, USA:s 45:e president nekas en andra mandatperiod.
Trump-kampanjen för juridiska utmaningar i flera delstater,
men vägen ligger öppen för den nyvalde presidenten.
Det är onsdag den 6:e januari 2021. I dagens program...
Polisen i Washington DC har gripit sex personer
inför dagens pro-Trump valrallyn.
Det skedde när ledamöterna skulle räkna elektorsrösterna
som bekräftar Joe Bilens valseger.
En smittsam variant av coronaviruset har spridit sig till fem stater,
men vacciner är fortfarande svåra att få tag på.
På morgonen den 6:e januari går jag ut
och väntar på min stabschef som ska hämta mig på vägen dit.
Vi kör ner och ser människor gå runt
med massor av Trump-flaggor, störande konfedererade flaggor.
Det var en stor grupp med Trump-anhängare där.
Vi stannade vid ett rödljus och en kille sitter i bilen bredvid.
Killen har fönstren nere och spelar en låt på högsta volym.
Det är låten ''F... Donald Trump" och han skrattar.
Några i gruppen börjar skrika på honom och på oss också,
och de sa: ''Vi ska ta tillbaka allt! Trump vann!''
Sen när vi kör iväg, ger nån oss fingret.
Det är inget gott tecken.
KYLE RITTENHOUSE GJORDE INGET FEL
USA! USA!
Jag är en oberoende filmskapare.
Jag bär en snusnäsduk och min typiska cowboyhatt.
Den viktigaste delen av min garderob som gör att jag kan passa in.
Jag har ju min stora kamera.
Och jag är svart, jag står ut i mängden.
När jag säger ''President'', säger ni ''Trump''.
De typiska flaggorna viftar: Gadsdens flagga,
"Antisocialism" och ''Fan ta Joe Biden''.
Det finns en tjärad och fjädrad ansiktslös figur med en giljotin.
Det är tydligt att nästan alla här representerar Trump-folket.
De tar ledigt från jobbet.
De flyger från hela landet för att höra Trump tala.
Jag pressar mig igenom folkmassan och jag får leenden.
Jag får inte så många aggressiva blickar.
En kvinna går genom folkmassorna, hon viskar inte
utan säger: ''Vi ska storma Kapitolium sen.
Vi ska storma Kapitolium. Gör er redo."
Så fort Trump är klar stormar vi Kapitolium.
Skicka vidare.
Vi är många. Vi kom hit för att skydda vår republik.
Låt oss göra det värt det.
Gå mot kongressen direkt efter Trumps tal.
Och så kommer Trump.
Mina damer och herrar,
välkomna Förenta staternas 45:e president:
President Donald J. Trump.
Vi är samlade i hjärtat av vår nations huvudstad
av en mycket enkel anledning, för att rädda vår demokrati.
För att använda en favoritterm som ni faktiskt har hittat på,
så ska vi "stoppa stölden".
Mitt beslut är att komma in tidigt.
Mitt jobb idag är att representera Michigan.
Vi har en organiserad insats som inkluderar många republikaner
som tänker försöka stoppa valet från att certifieras.
Och det är källan till vår oro.
Allt vicepresident Pence behöver göra är
att skicka tillbaka det till staterna för att åter-certifieras
och vi blir president och ni är lyckligast av alla.
Vi såg rapporter på hur presidenten har försökt övertyga Pence
att avgöra vilka röster som skulle räknas, och vilka inte.
Och kanske ersätta en rösträkning med en annan.
Så jag vaknade och jag tänkte:
''Kommer Pence att göra det som presidenten vill att han ska?
Eller följer Pence lagen?''
Efter det här ska vi gå ner, och jag följer med er.
Vi går ner till Kapitolium.
Där ska vi heja på våra modiga senatorer, kongressmän och kvinnor.
Vi kommer nog inte heja så mycket på några av dem.
När jag kör till jobbet, tror jag...
Vem vet hur det här kommer att gå, men jag vet att det är mörkt.
Jag har min pistol. Som kongressledamöter
får vi bära en pistol överallt förutom i själva kammaren.
Jag brukar inte ha den. Vi har många poliser,
men det kändes annorlunda den dagen.
Ingen, innan jag kom,
hade nån aning om hur korrupta våra val var, och vi kämpar.
Vi måste kämpa utav helvete, för gör ni inte det,
har ni inget land längre.
På vägen över till Kapitolium,
ser jag små grupper av demonstranter som bildas
men jag märker även nåt mer
och det är en brist på säkerhetsåtgärder.
Det skilde sig markant åt mot förberedelserna föregående sommar
när de gjorde sig redo för Black Lives Matter-protesterna.
Då fanns det stängsel överallt.
Det fanns kravallutrustning vid varje ingång.
Det fanns poliser överallt.
Jag såg inte det nu och jag frågade mig själv: "Är vi redo för detta?"
Häng dem alla för förräderi!
Klockan ringer för att uppmärksamma oss om att rösterna ska certifieras,
så jag går mot kammaren.
Huskammaren är ett enastående rum
med en huvudnivå uppdelad av en gång.
När folk säger: ''arbeta över gångarna,''
är det inte figurativt, utan bokstavligt.
Det är en republikansk sida och en demokratisk
och man sitter med sitt lag.
Så jag vet var jag går in, till höger, längst ner,
för där sitter mitt lag.
Jag vet att jag ska rösta idag
på att certifiera elektorerna från de olika staterna.
Jag gjorde det klart för mina väljare och andra
att jag tänker invända mot stater som Arizona, Pennsylvania med fler.
Utmaningar var att vänta så vi förberedde delegationerna,
kongressdelegationerna i de staterna för den dagen.
Fru talman, Förenta staternas vice president.
När vi gick in i kammaren hamnade jag bredvid Ted Cruz.
Han är den som är på väg att bli den person
som ska invända mot rösträkningen i kammaren.
Så jag sa hur farligt jag tror att det är,
vad han och andra är på väg att göra.
Jag var orolig för hur landet skulle delas upp framöver
när det gällde legitimiteten för Joe Bidens presidentskap.
Vi såg senatorerna komma in, som en Noaks Ark-process, i par.
Det är en formell process som har varit densamma
i hela vår historia.
Vi får ett memo.
Det är från vicepresident Mike Pence
och memot säger
att han inte har nån konstitutionell makt att göra det de vill
vilket är att avvisa elektorsröster som kommer in från staterna.
Då andades jag lite lättare,
för det var vår största potentiella oro
att han hade del i planen.
Fru talman, kongressledamöter.
I enlighet med konstitutionen och lagarna i USA.
Senaten och USA:s representanthus ska ha möte
för att verifiera och räkna elektorsrösterna från staterna
i valet av USA:s president och vicepresident.
Det är en viktig händelse
där människor har starka åsikter på båda sidor av denna fråga
men det fortskrider relativt normalt ett tag.
Herr talman, ordning i kammaren.
Vi börjar gå igenom dem. Den första de går igenom är Alabama.
Vicepresidenten frågade om invändningar. Det fanns inga.
De går till Alaska. Inga invändningar mot Alaska.
Och så Arizona.
Finns det invändningar mot att räkna röstbeviset
i delstaten Arizona som rösträknaren har verifierat?
Herr vicepresident, jag, Paul Gosar, tar till orda för mig och 60 kollegor
för att invända mot räkningen av elektorsrösterna från Arizona.
Är den skriftlig och signerad av en senator?
-Ja, det är den. -Ja.
Det krävs bara en person från varje hus för att invända,
men det finns ett tiotal som står med honom på republikanska sidan.
Då går kammaren och senaten in och ser över invändningen.
Senaten drar sig tillbaka till sin kammare.
KLOCKAN 12:53
Jag kom till västra sidan av Kapitolium.
Det är kanske 50 personer där. Trump talar ännu,
så majoriteten är fortfarande...
De är fortfarande vid ellipsen, eller bredvid monumentet.
Norrifrån kommer en stor grupp bråkiga människor.
-Vems gator? -Våra gator!
-Vems gator? -Våra!
Jag såg direkt att det var Proud Boys.
USA! USA! USA! USA!
Jag såg några Kapitolium-poliser och folkmassan skriker på dem.
Sen hör jag plötsligt skrik.
Folk skriker: ''Ja!'' De jublar.
Jag hörde dem skrika, de skakade stängslen
och jag tänker: "Nu börjar det."
USA! USA! USA! USA! USA! USA! USA! USA!
Kapitolium-polisen insåg nog inte hur allvarligt detta var.
Man såg hur de försökte stoppa dem,
men det var kanske fem poliser på vägen.
Tillbaka! Tillbaka.
Håll linjen!
Sen kände mobben att ögonblicket var inne
och de hoppade över stängslet. Alla klättrade över stängslet.
Vi stormar Kapitolium, baby. Vi tar över den här skiten.
De skriker: ''Kämpa för Trump. Han skickade oss hit.''
Folk springer upp på gräsmattan och vägen.
Folk springer åt alla håll för att nå Kapitolium.
USA! USA! USA! USA!
-Förrädare! -Edsbrytare!
Jag kom dit, ställer upp mig. Rakt framför mig ser jag ilska.
Massor av arga, arga människor.
Och de verkar tro att jag är en del av problemet.
De säger väldigt vulgära saker.
Vissa är ''Fan ta dig", ''Fan ta polisen.''
De såg på mig och sa: "Välj sida.''
Jag såg inte hur många poliser vi hade då på linjen,
men det var för få.
USA! USA! USA! USA!
-Knuffa mig igen! -Fan ta dig, din liberala gris.
Nu var gruppen aggressivare.
Folk försökte ta din hjälm.
Jag hade min batong och pistol. De försökte ta allt de kom åt.
Man skrek "tillbaka!" hundra gånger. La händerna på bröstet på dem.
Deras blick var galen.
Då försökte man fortfarande prata med dem.
Vi är många! Vi tar det förr eller senare.
-Du, du, du!! -Knuffas inte!
Backa, är du snälla. Backa!
Backa är du snäll! Backa!
Jag tänkte att vi var säkra för att ingen anföll oss,
men när ska nån göra nåt?
Ni har tappat kontrollen!
USA! USA! USA! USA! USA! USA! USA!
Notarien rapporterar den invändning som har gjorts vid mötet.
När de kommer tillbaka är det jag som läser invändningen.
Jag läser upp invändningen från ledamot Gosar och senator Cruz,
och så börjar debattprocessen.
Tack, fru talman!
Det är en aktiv debatt. En republikan reser sig,
följt av en demokrat, följt av en republikan, följt av en demokrat.
Det här är ingen vanlig dag för mig.
Dagen innan hade vi begravt min son, Tommy,
som vi hade förlorat veckan före.
Tommy tog livet av sig efter att ha varit deprimerad.
Jamie Raskin reste sig på uppdrag av husdemokraterna.
Han fick stående ovationer då det var strax efter
sonens tragiska bortgång.
Det var en rörande stund, för det var ett tvåpartsmoment.
Vår yngre dotter, Tabitha,
hade bett mig att inte åka in, men jag sa att jag måste,
att det var en konstitutionell plikt. Jag sa: ''Du kan väl följa med?''
Hon sa ja, hon skulle följa med. Vår svärson, Hank,
som är gift med vår dotter Hannah, skulle också följa med.
Vi har sett eskalerande attacker mot vårt val
med ogrundade påståenden om bedrägeri och korruption.
Över 60 stämningar har väckts för att upphäva resultaten.
De har misslyckats om och om igen och sensationellt.
Alla invändningar idag som baktalar våra stater och tjänstemän,
både republikanska och demokratiska, har processats, dömts
och utplånats i både federal och statlig domstol.
Jag menar att folket har talat, valet är över.
Joe Biden vann med över sju miljoner röster.
Vi är här för att räkna rösterna. Låt oss göra vårt jobb.
Mina herrar och damer.
Mina vänner börjar skickar videor till min mobil
på stängslet som har rivits och poliser som knuffas.
Så jag beslutar mig för att gå tillbaka till mitt kontor.
Jag kan alltid komma tillbaka och rösta senare.
Jag kan följa förhandlingarna därifrån, men jag börjar känna
att allt det jag förutsåg, händer. Som att det blir våldsamt.
Jag går genom källarens korridorer
för att gå ut genom västra dörren och ljudet som jag hörde...
RAY KAPITOLIUM-POLIS
Oväsendet var overkligt.
När jag tittade ner är det bara människor,
och jag tänker: "Vad händer?"
-Vems land är det här? -Vårt land!
-Vems hus är det här? -Vårt hus!
-Vill ni ha tillbaka ert hus? -Ja.
Ta det!
Medan tiden går
blir folkmobben där nere mer och mer upphetsade.
Sen hände det.
Nån kastade nåt och sen var det i gång.
Nu tar vi dem, killar. Kom igen!
Vi kom till plattformen för invigningar,
och jag ser poliser slåss med flera i folkmassan.
Jag säger till poliserna: ''Få ut dem i en linjeformation
och hjälp Kapitolium-polisen med att hålla linjen."
Dra dem hitåt.
Jag är uppslukad av folkmassan. Folk slår poliserna,
poliser slår folk och fotografer som försöker fota.
Jag tänker: "Det är en minikrigszon."
Poliserna trycker kraftfullt tillbaka och på andra sidan sköldarna
har du Trump-killarna som slåss med näbbar och klor.
De slogs och försökte ta tag i sköldar...
Jag plockar upp skadade poliser, utanför linjen.
Jag ser redan blod på marken
från en av mina mannar som har blivit av med fingret.
Och jag ser skadade poliser som sitter där i granatchock.
Jag blev påhoppad bakifrån.
Och när allt bara eskalerar, inser jag snabbt
att vår plan inte kommer att fungera och att jag lär behöva mycket hjälp.
10-33. Jag upprepar 10-33, Kapitoliums västra terrass!
Men jag hörde bara skrik och kände lukten av pepparsprej.
Det slutade med att jag gick dit Glover var.
Jag pratade med honom:
''Kan du försöka stötta upp?''
Så jag gick ner och tog tag i folk och satte dem mot cykelstället.
Vi behandlade vapnen som vattenpistoler med pepparsprej.
Vi skulle spruta för att få tillbaka dem
och många sprutade tillbaka, vet du?
De sprutade björnsprej.
Björnsprej är mycket värre än det polisen använder.
Kan det få en grizzlybjörn att vända, är det ju försvagande.
Vad du än trodde du skulle göra, gör du det inte efter björnsprej.
Medan allt pågår finns det en löjtnant hos polisen.
Han räcker mig en pistol och han säger:
"En av dem tappade den. Vi vet inte vem."
Så jag tog pistolen, jag la den i jackan och gick ut igen.
Människor strömmar in i en galen atmosfär,
eggade av varandra.
Som, "Fan ta polisen, låt oss gå!'' Nån sa: ''Skjut dem alla!"
Det är solklart att de vill skada nån.
Människor hejar på dem.
''För Amerika! Se på dessa patrioter. 1776!''
Sen finns det de som är i chock.
Som bara tittar storögt och undrar: ''Vad är det som händer?
Gillar jag det här?''
När jag klev ur polisbilen, innan jag hann ta mig ner
till västra delen, hostade jag och höll på att kvävas
för att de kemiska stridsmedlen var så tjock.
Glover var på frontlinjen då.
Det var en fullskalig kamp mellan våra poliser
och Kapitolium-poliser som stod på den linjen.
De kämpade så.
Jag ringde vår borgmästare: ''Detta är illa.''
Radiokommunikationen från polisen strömmade in
och varje meddelande lät mer och mer stressat.
Det första som gjorde mig riktigt rädd var det som sa
att det var ett säkerhetsintrång i Kapitoliums utkant.
Och jag tänkte: Är utkanten området utanför?
Eller utanför byggnaden?
Jag vet inte riktigt vad utkanten betyder.
Jag frågade min kollega, Tom Malinowski från New Jersey,
om han ville ta en titt utanför.
Vi gick till västra sidan och tittade ut.
Då skriker en Kapitolium-polis åt oss att vi ska gå bort från fönstret.
Han skrek: ''Bort från fönstret, nu!''
Vi sa: ''Är allt okej?''
''Ni är i USA:s huvudstad, allt är okej."
Så vi gick tillbaka till läktaren. Jag minns att jag pratade med flera
för att säga: ''Ja, de är där ute, men var lugna.
Byggnaden är en fästning."
Det kunde inte bara vara en handfull Kapitolium-poliser
och glasrutor som krossades.
00:28:43.760 -- 00:28:48.640 Vi är bara två franska tv-reportrar med vår utrustning, vår kamera.
För det mesta tror folk att vi är studenter,
så vi säger: Vi jobbar för fransk tv, får vi ställa några frågor?
Vi gick till Kapitoliums östra sida för den känner vi till väl.
USA! USA! USA! USA! USA!
Det är bättre att ni väljer sida, Ni lär dö precis som resten av dem.
Jag ser människor som sliter ner stängslen
och jag förstår att det är nåt som händer här.
Så jag hoppar över den lilla muren
och jag ser människor rusa mot Kapitoliums trappa.
Jag är i telefon med chefen, men när jag ser Sophie gå
tänker jag: "Jag får ringa tillbaka." Jag la på i örat på min chef,
vilket jag aldrig gör, och sprang efter Sophie.
Vi ser hur folk knuffar oss,
så jag och Laura hamnar genast i frontlinjen.
En kille står bredvid, så jag pratar med honom.
-Försöker du komma in? -Vi försöker ta oss in.
Vi vill försöka få rättvisa.
Vad ska du göra där inne?
Vi ska gå in och skaka om senaten.
Jag har aldrig sett nåt liknande. Inte bara intrånget,
utan klättrandet på Kapitolium i paviljongen.
De har inte tagit sig in än, men precis utanför dörrarna.
KLOCKAN 13.45
Folkmassan fortsätter växa.
Vi använde avfyrande vapen och specialammunition för folkmassor
och det har inte den effekt man önskade.
Folk är chockade över att bli beskjutna.
Det är de inte vana vid.
De ser sånt på nyheterna, när demonstrant kläms.
Människor skriker: "De sprejar oss med tårgas!''
Jag tänker: "Vad förväntar du dig?
Var tacksam att de inte skjuter skarpt.''
Vi vill ha Trump! Vi vill ha Trump! Vi vill ha Trump! Vi vill ha Trump!
Vid det här laget, vi som stod där uppe
och som ansågs mjuka med vår vanliga utrustning
bestämde oss för att gå ner.
Jag kommer till marknivå och tittar runt.
Nu ser jag allt på marknivå och jag fryser till is.
Det var närstrid med det du hade till hands.
Detta är nu ett upplopp.
Klockan 13:49 förklaras det som ett upplopp.
Då kanske vi hade 250 poliser där.
Vi hade förlorat drygt 40 poliser,
på ca 30 minuter, som på nåt sätt var oförmögna att fortsätta.
Och jag tänker, om jag förlorar det här antalet poliser,
så snabbt, lär vi inte ha några kvar.
Ta honom!
Vi är en miljon.
Han har en hammare!
Vi försöker hålla dem tillbaka, men de...
Det är som att försöka ta fyra liter vatten med handen.
De kommer från alla håll.
Jag tittar runt och ser människor ovanför mig i ställningen.
Jag ser dem på invigningsläktaren.
De är förbi byggnadsställningen.
Meddela att de är förbi byggnadsställningen.
De är bakom våra linjer!
Vi blev flankerade och tappade övertaget väldigt snabbt.
De har brutit igenom polislinjen.
Jag ser massor av demonstranter som klättrar uppför trappan
på västra sidan.
Jag fick kontakt med borgmästaren
och soldater i nationalgardet och försvarsdepartementet.
Vi hade chefen Kapitolium-polisen
som vädjade om ytterligare resurser från nationalgardet
för att hjälpa till vid Kapitolium, men hörde inget "Ja!
Vi skickar dit dem nu."
Det fanns en oro för trupperna.
Det fanns en oro för hur det skulle se ut.
Jag tänker: "Folk som stormar Kapitolium ser inte heller bra ut."
Jag fotar sammandrabbningarna mellan polis och supportrar,
och det blir snart uppenbart att Kapitolium-polisen föll tillbaka
och plötsligt fick de en öppning.
Det var deras möjlighet.
De började krossa fönstret...
och folk går in.
En kille, två killar, med amerikanska flaggor och Trump-tillbehör
och de kliver in i fönstret och jag tänker:
"Om de tar sig in, måste jag ta mig in."
För det är där de certifierar röstbevisen.
Det är där politikerna är. Det är målet med det hela.
Plötsligt är vi inne.
Det här är vårt hus!
Dra åt helvete!
Jag vet inte riktigt var vi är, jag följer efter gruppen
och springer tumultartat genom korridoren.
Jag betalar för detta!
Oklahomas senator.
Herr president, i Amerika löser vi meningsskiljaktigheter genom val.
Vad händer om man inte litar på valräkningen
eller undrar varför flera domstolar avfärdade fall bara timmar efter
att ha fått tusentals sidor med bevis?
Jag hör tumult utanför senaten
och plötsligt kommer Secret Service in
och greppar tag i vicepresidenten och för ut honom.
Alla är tysta och chockade och försöker förstå vad som händer.
Min utmaning idag handlar inte om de goda i Arizona...
-Mötet ajourneras tills vidare. -Vi tar en paus.
Demonstranter har tagit sig in. Det var inte nåt ni sa.
En säkerhetsansvarig går upp till daisplattformen,
och ber oss att stanna där vi är.
Att demonstranter har tagit sig in i byggnaden,
men att senaten är den säkraste platsen
och att vi ska stanna där vi är.
Jag hör ett radiomeddelande gå ut.
Det är polisman Goodman, och man hör att han springer.
Jag hör hur han skriker att han måste säkra senatsflygeln.
-Du jobbar för oss. -Var är mötet?
Hörru, var räknas rösterna?
När jag ser honom backa blir jag rädd för hans skull
för där är 10, 20 personer nu och han är där helt ensam.
Han sa hela tiden åt dem att sluta, att backa.
Och jag väntar bara på att de ska hoppa på honom, ta honom.
Jag ser hur han leder dem bort från senatens kammardörr
och senatorerna är där inne.
Upprorsmakarna har ingen aning om var de är,
och de frågar polisen: ''Var är Pence?''
Jag blir helt paff över
att de trodde att poliserna bara skulle...
''Jo men, följ med oss! Pence är här borta!''
Vi vill inte ha det här! Och vi är galna!
-Backa! -Mitt hem. Mitt land!
Vad är poängen med att stoppa oss nu?
Det slutar här.
Poliserna pratade med upprorsmakarna.
De pratar med nån som är halvnaken med ett buffelhuvud
som om han är rationell.
De försökte göra sitt bästa med bara ett tiotal personer
för att hindra dem från att ta sig in i kammaren.
Ung personal som var utanför, togs in.
Folk fick panik, det var otäckt.
Det här är personal som såg mobben gå runt i korridorerna,
som har hört vad de sa.
Så många ur personalen som gick in i senaten är väldigt rädda.
Många gråter.
Kort därefter kommer chefen för Kapitolium-polisen in,
och han säger: ''Lås dörrarna! Lås dörrarna!''
Han skriker. ''Lås dörrarna! Lås dörrarna!''
Vi kan höra demonstranterna utanför. Det är bara en tidsfråga
innan nån kommer att kunna ta sig in i kammaren.
Jag förutsätter att presidenten kommer att säga åt dem att gå,
eller skicka ut ett meddelande som lugnar situationen.
Jag tittar ner i mobilen
och ser en tweet från presidenten som attackerar Mike Pence.
Jag kan höra demonstranterna, upprorsmakarna,
utanför senaten. De försöker ta sig in.
Att se tweeten var första gången
som jag verkligen kände att det faktiskt fanns en risk
att vi inte skulle klara oss.
Vi ska ta tillbaka vårt land!
USA! USA! USA! USA!
Poliser försöker skydda dörren
och demonstranterna försöker förhandla med dem.
Vi stöttade er, ni stöttar oss. Vi stöttade er, ni stöttar oss.
För första gången såg jag poliser tappa kontrollen,
och stå mot väggen. De såg väldigt rädda ut.
USA! USA! USA! USA!
Släpp in oss! Släpp in oss!
Varje minut med Laura, vi såg på varandra och sa:
''Detta händer inte. De kommer inte in. Aldrig.
Det är USA:s Kapitolium.
Dra ut dem! Dra ut dem!
Oath Keepers!
Vi vill ha Trump! Vi vill ha Trump! Vi vill ha Trump!
Jag vet inte hur, men dörren gick upp.
Vi vill ha Trump! Vi vill ha Trump!
Och vi dras liksom in med Sophie.
-Nej, nej, nej. Vänta! -Du måste flytta på dig. Kom igen!
I det ögonblicket tänker jag att jag måste fråga henne, går vi eller inte?
Jag ser till att hon är okej med beslutet
att gå in i en federal byggnad som stormas av demonstranter.
För mig är det självklart. Jag svarar inte ens och vi går in.
Häng Mike Pence! Häng Mike Pence! Häng Mike Pence! Häng Mike Pence!
Jag öppnade mitt fönster, som typ vetter ut mot kaoset.
Man ser det inte, men jag kan höra smällar
skrik och rop.
Jag ser en tweet där det står ''Kongressledamot Adam, var är du?
Adam Kinzinger, var är du? Vi kommer nu.''
Så jag loggar in på C-SPAN, en av kameravinklarna är Gamla Salen.
Plötsligt hör jag tumult och skrik
och jag ser denna folkmassa gå in i kamerabilden.
De har nu brutit sig in i Kapitolium.
Jag har aldrig varit här inne. Har ni?
Nu fan äger du det.
Just det, vi äger det, vi äger dig!
Och jag tänker
att när de väl har tagit sig in
så har man tillträde till hela komplexet.
Jag vet inte om de bara har tagit sig in i Kapitolium.
Jag vet inte om nån går runt i min kontorsbyggnad.
Jag har hävdat att valet inte var stulet, så jag är helt klart ett mål.
Var är de jävla förrädarna?
-Dra ut dem i deras jävla hår! -Ja!
-Var är de jävla förrädarna? -Vem tar vi först?
Och det är då Kapitolium-larmet går.
Jag lyssnar på en mycket panikslagen Kapitolium-polis,
eller den som talar, säga att vi ska ta skydd i byggnaderna.
Så jag börjar låsa dörrarna till mitt kontor.
Pistolen ligger på skrivbordet och jag brottas med tanken
att jag kanske måste använda vapnet för att försvara mig.
Förräderi! Förräderi! Förräderi! Förräderi! Förräderi! Förräderi!
Vi kommer in i rotundan. Det är första gången jag är i Kapitolium.
Jag har aldrig varit inne i detta stora monument.
Mitt i denna rotunda finns hundratals Trump-anhängare.
Tack för att vi får stå upp för vårt land och det vi tror på.
Vägled oss så vi kan göra ditt arbete. I Jesu namn, amen.
Amen!
De är så glada och stolta över sig själva,
trots att de vet att de bryter sig in i Kapitolium olagligt.
Vi tog över Kapitolium, vi invaderade Kapitolium.
Vi är inne i Kapitolium, bro!
-Hallå. -Välkommen till historien, bror.
Kom så går vi.
Vi följer efter några i mobben till den gamla senaten.
Det finns ett tiotal poliser, men de är mycket mer utrustade
och korridoren ledde till senaten.
-Vems hus? -Vårt hus!
Folkmassan tryckte på mot poliserna.
Poliserna försökte trycka tillbaka, och de hade pepparsprej.
Jag hostar mycket, och Sophie kämpar och hostar mycket.
Det brände direkt i ögonen,
men jag ville bara förstå vad som pågick
och Laura tittade på mig och säger: ''Det är otroligt.''
Det är otroligt.
En Kapitolium-polis
kommer sprängande genom senatens dörrar på bottenvåningen.
Han har blod i ansiktet och säger: "Ut genom här dörren nu!''
Vi ska evakuera! Gå, gå, gå, gå, gå.
Vi vet inte vart vi ska. Han säger bara gå, gå, gå.
Jag ser på mina kollegor. Alla har samma panikkänsla.
Jag sprang till ledare Schumer.
Jag tog tag i hans krage, det bästa sättet att få ut honom ur stolen
och få honom dit jag ville.
Jag glömmer aldrig hans grepp. Han sa: ''Vi är i fara. Kom!"
Och på grund av ledare Schumers position
var han tvungen att gå till en annan plats än alla andra.
Vi går raskt genom en korridor.
Och där står det två herrar, precis vid trapphuset.
En skallig,
en annan med långt, svart hår, och en Punisher-skjorta.
Vi vänder direkt. Jag tar tag i ledaren.
Vi springer ut genom dörren.
Jag var inom sex meter från dessa upprorsmakare.
Jag hörde sen att nån hade pekat på mig och sagt:
"Där är juden, ta honom.''
Men vi hade en plan. Så jag sprang till hissen.
Jag tryckte på knappen. Vi åker upp. Vi springer ut genom dörren, bom.
Där är bilen. Bilen är igång. Här är vår väg ut.
Vi har klarat oss och vi åker mot den säkra platsen.
Jag ber mina kolleger att avvisa denna invändning,
att respektera väljarnas vilja i delstaten Arizona.
Debatten fortsätter.
Sen börjar jag märka att vissa saker förändras i kammaren.
Poliserna är oroligare,
vart de går.
Fru talman...
Jag står vid podiet.
Republikanerna kommer med sitt motstånd.
De är lite arga, så när polisen säger:
"Ni måste ut!" tänker jag: "Jag klarar detta."
''Nej, det kan ni inte. Ni måste gå.''
Och så drog de mig från podiet
så pass att jag inte får en chans att ta min telefon,
eller nåt annat för att åka till en okänd plats.
De säger inte vad som pågår utanför. De säger bara: ''Ni måste gå.''
Jag kan inte tro att det händer.
Det är bokstavligen som ur en film
när polisen kommer.
De flyttar henne från diasplattformen
och det betyder att vi inte längre kan säkra kammaren.
Jag är inte rädd för egen del, utan mina medlemmar.
Men polisen har alltid sagt: ''Gör ert jobb, så gör vi vårt."
Så de var beredda på att skydda kammarens talman.
Och då berättade de
att det hade skett ett säkerhetsintrång på Kapitolium.
Plötsligt ser jag hur Jim McGovern,
ordförande i utskottet, byter ut talman Pelosi.
Han tar över ordförandeklubban, vilket inte ska hända.
Det blev mer och mer spänt,
och jag sätter mig i talarstolen och presiderar.
Madam... Herr talman, kan jag få ordning i kammaren?
Ordning i kammaren!
Paul Gosar från Arizona argumenterar vid mikrofonen då
om varför valräkningen inte bör certifieras.
Min kollega från Minnesota, Dean Philips,
en av de vänligaste människor jag nånsin träffat
ställer sig och pekar finger
åt de republikanska ledamöterna i kammaren.
Och jag skriker allt vad jag kan uppifrån läktaren...
Detta är ert fel!
''Det är ert fel!''
Jag tyckte att vissa kollegor bar ansvaret
för att uppvigla mobben som vi finner oss bland.
Håll käft.
Min första reaktion är att "det hjälper inte."
Vi måste ta reda på hur vi ska hålla alla säkra, hur vi ska ta oss ut
och vad ska vi göra så att inget värre händer?
Vi fick precis höra från polisen att det finns ett hot.
Det finns massor av demonstranter. Jag vet inte exakt hur många.
Det är en otroligt farlig situation som utspelar sig här i USA.
Min telefon vibrerar och jag får sms från min dotter.
''Var är du?''
Så jag sms:ar tillbaka, "Jag är i kammaren.
Jag sitter i talarstolen. Jag presiderar."
"Jag vet, men varför är du där?" Och flera frågetecken.
"Vad menar du?" "Du måste gå därifrån."
Och då började jag höra
vad som låter som skrik utanför kammaren.
En olycksbådande känsla växer i kammaren vid det här laget.
Det eskalerar när polisen kommer in och tar bort ledarna,
republikanska och demokratiska.
Min detaljchef kommer och säger: ''Vi måste lämna kammaren.''
Och jag tänker "varför då?"
Jag reser mig upp och går och han säger
att "Kapitolium har ett säkerhetsintrång.''
Hur kan Kapitolium ha säkerhetsintrång?
Det har jag aldrig varit med om
och jag har varit i representanthuset i 40 år.
Ordning i kammaren.
McGovern presiderar.
Diskussionen fortsätter lite till, men det blir mer uppståndelse.
Det hörs konstiga ljud som studsar genom salarna
och in i kammaren.
Det börjar råda panik bland personalen, bland ledamöterna.
Ingen vet vad som kommer att hända
och uppriktigt sagt vet ingen vad som händer.
00:55:43.600 -- 00:55:45.840 Jag går till kryptan med fem poliser
och där slår vi följe med 10-12 poliser till, som redan är där.
Stoppa stölden! Stoppa stölden!
Vi bildade en linje, vi låste ihop våra armar
och försökte göra en mänsklig kedja, så de inte skulle gå in i kryptan.
Jag har fått höra flera gånger, ''Vi gör det här för dig."
Stötta polisen. Vi tar tillbaka vårt land."
Sist jag kollade, så ockuperade inte britterna Kapitolium
så vem exakt är det ni tar byggnaden från?
USA! USA! USA! USA!
USA! USA!
De satte er i den här positionen!
Jag ser en brandsläckare komma
nästan som i slowmotion och landar på min högra fot,
precis under vristen och jag skriker till av smärta.
Jag känner på foten, rädd att den var bruten.
Lite högre,
så hade den träffat armar eller huvudet.
Så jag laddade mitt vapen, vilket uppviglade mobben ännu mer.
De börjar skrika: ''Ska du skjuta oss?
Ska du skjuta dina egna medborgare?'' Det gör mig bara arg.
Jag vill inte skjuta nån.
Och ögonblick senare, trycker de på linjen.
De slog ner poliser.
Knuffar, sparkar och slår, så vi börjar backa.
Och mobben fortsätter att komma.
Det enda stället vi har att gå nu är bakåt mot tre upprullningsdörrar.
Som en garageport som skiljer kryptan från Kapitoliums besökscenter.
Nu är du allt rädd, va?
Stoppa stölden! Stoppa stölden! Stoppa stölden! Stoppa stölden!
Det höll på att gå åt helsike. Det är illa.
Vi höll på att förlora, om vi inte redan hade gjort det.
Jag tittar på mina sms, nån har messat en bild på en demonstrant,
en upprorsmakare med en konfedererad stridsflagga
inte långt från där vi befinner oss. Det är en skakande bild.
Jag går över till Liz Cheney, som sitter ganska nära mig,
på andra sidan gången...
Han säger: ''Liz, det vajar en konfedererad flagga i Kapitolium."
Vi har visst fått en ny ledning, skojar jag, och hon säger:
''Vad har de gjort?''
Det var en kombination av chock och ilska.
"Hur vågar ni tro att ni kan angripa oss med våld
för att stoppa en process?"
Kapitolium-polisen kommer och säger: "Du måste sluta nu.
Det är inte säkert här.''
Ordföranden ajournerar mötet enligt klausul 12b i artikel ett.
Jag tänker: ''De ska försöka säkra kammaren.
Kammaren kommer sist.
Vi kommer att skydda kammaren till varje pris.
Det motsvarar att nån skulle kliva över staketet i Vita huset.
Våld används.
Kongressledamoten ringer mig.
Självklart, är han helt ifrån sig.
''Hur mår Tabitha och Hank? Vad händer? Är allt okej?''
Jag är nervös. Jag är väldigt nervös.
Jag försöker att inte visa dem att jag är nervös,
för Tabhita är rädd. Hon börjar bli riktigt rädd.
Jag barrikaderar dörren.
Tabitha säger: Jag kryper under skrivbordet.''
Och Hank säger: "Jag följer med dig.''
Vill ni ha en kamp, så har ni en!
Långsamt blir ljudet högre och högre.
De är utanför min dörr. De drar i dörrhandtaget.
De skriker och svär.
Jag vill krypa ihop till en boll och bara täcka över huvudet.
Men jag tänker: ''Det kan jag inte göra.''
Så jag ställer mig upp och går runt i rummet. Jag behöver vapen.
Så hittar jag en...
Det är en bronsbyst av en bock med horn.
De är väldigt spetsiga och av brons, det är en tung sak,
jag bestämmer mig för att det är vad jag ska försvara oss med.
Jag är född och uppvuxen i Philadelphia, så nu jäklar.
Var är förrädarna?
-Öppna dörren. -Slå in den!
Julie berättar att de har låst dörrarna,
de har tryckt upp alla möbler de kan mot dörrarna
och barnen gömmer sig under skrivbordet.
Tabitha och Hank gömde sig, och Julie vaktade dörren.
Jag sa: ''Vakta dem med ditt liv.''
Vi har säkerhetsintrång i Kapitolium som kommer att sättas i lockdown,
båda kamrar, huset och senaten.
Kapitolium-polisen är på väg
till platsen där de har brutit sig in i byggnaden
vi kommer att ge er ytterligare information när vi vet mer.
Kapitolium-polisen börjar låsa dörrar.
Dessa dörrar är 100-120 år gamla.
Låsen är stora, och man hör ''Cha-chunk. Cha-chunk.''
Och de går runt och börjar låsa olika dörrar.
En av de anställda ställde sig upp med händerna i luften och sa:
''Alla stannar där ni är.
Ni går ingenstans. Kapitolium har säkerhetsintrång.
Står du nära en stol, sätt dig ner.
Vill du ner på golvet, gör det.''
Han förklarade att ryggarna på våra säten var skottsäkra
och att vi borde ta skydd bakom sätena.
Vi har folk som går in i rotundan och på väg hitåt.
Vi uppdaterar er så snart vi kan, men var beredda. Håll er lugna.
Jag har jobbat för CIA och tänker:
"Galet! Jag som har förberett för hemska attacker på byggnader,
men då skulle det vara en ambassad eller en byggnad i ett annat land."
Det var scenarierna. Det skulle inte vara Kapitolium.
Jag kände hur luften blev väldigt spänd vid det laget.
Och även om det var högljutt så var det också väldigt tyst.
Det påminde mig om lugnet före en eldstrid.
Och sen kom ett meddelande om
att vi skulle titta under stolen efter vår gasmask.
Vi har använt oss av tårgas i rotundan.
Observera att det finns gasmasker under era platser...
Jag visste faktiskt inte att det fanns gasmasker under våra stolar.
Jag tänker: ''Gasmasker? Vad pratar du om?''
Ta en mask, placera den i knät
och var beredd att ta på dig masken om vi får ett säkerhetsintrång.
Det skakade om oss alla.
Plötsligt har vi gasmasker
som när de tas ut ur förpackningen och vecklas ut, är de igång.
Så man hör hur metallpåsen öppnas, rivande ljud.
Och sen ett ständigt surrande
och brummande ljud, som eeeee.
Om det bara är en mask är inte ljudet så störande
men när man plötsligt har över hundra masker,
låter det lite som dålig filmmusik när det är hög spänning.
Ring Trump. Be honom avbryta sin revolutionära kamp!
Ring Trump, han är din vän. Säg åt honom att göra nåt.
Folk flippar ur. De är rädda.
En del unga medarbetare börjar gråta.
Rädslan kommer från att inte veta vad som händer.
Om du tittar på detta på tv hemma, vet du mer än nån kongressledamot.
Det är fullständigt kaos inne i Kapitolium-byggnaden.
När mobben väl hade stormat dörrarna och kommit in i Kapitolium
barrikaderade sig både reportrar och lagstiftare
i olika rum och kontor och gömställen och låste dörrarna.
Man hör ett vrål närma sig.
Det är helt klart mobbens kollektiva röster.
Och det var där jag liksom hade en inre brytpunkt av:
"Jag vet inte vad som finns på andra sidan dörrarna
om det är så illa att vi inte längre kan skydda kammaren."
Jag sms:ade mitt testamente till min farbror,
för att se till att min dotter skulle tas omhand på ett bra sätt.
Jag ville inte att mina föräldrar skulle veta vad som pågick.
Jag grät inte och jag bröt inte ihop,
men jag förberedde mig för vad som skulle hända.
Jag bad bara om styrka. Så... Ursäkta mig.
Jag hörde oväsen på min vänstra sida, jag tittade och de tryckte sig in.
Jag hörde oväsen på min högra sida och de tryckte sig in.
När alla vällde in samtidigt
kollapsade linjen nere på västra terrassen.
Tryck! Tryck! Tryck!
Jag fick ta ett beslut. Vi var slut. Vi måste backa.
Och jag vände mig till alla poliser som jag kunde se:
''Kom vi måste uppåt.
Vi måste upp högre. Vi måste härifrån.''
Cruiser 50, vi kan inte hålla linjen!
MPD, dra er tillbaka uppåt!
MPD, kom tillbaka upp!
Poliser ger inte upp, så det var ett svårt beslut.
När vi börjar gå bakåt, tror nog folket att de ska vinna.
''Spring iväg, då! Vi har er!
Stick bara! Åk hem. Ni förlorade.''
Jag ser mina poliser, jag vägleder dem på radion:
''Ni måste använda trapphuset, Kom igen nu!"
Och jag vinkar dem till trappan. "Fortsätt, fortsätt.''
Jag inväntar den sista polisen som jag kan fysiskt röra vid.
Jag tar tag i honom och med ett grepp i hans bälte
för att få upp honom för trappan, med mobben hack i häl.
Jag är ansvarig för hundratals polisers liv.
Jag är ansvarig för att hålla folkmassan utanför byggnaden.
Jag tog med mig några av dem som hade tilldelats mig
och befälhavare Kyle slet sig loss för att ta in dem.
Vi kom till västra terrassens trappa och där finns en dörr till en tunnel.
Man kan se dörren vid installationen där presidenten träder fram.
Då är den hel och ren, och det här är Amerika.
Här går presidenten ut.
Vi trängde ihop oss, och stängde och låste dörrarna.
Jag har arbetat på Kapitolium, först som polis.
Jag trodde dörrarna var skottsäkra, bombsäkra och oförstörbara.
Så jag tänkte: ''Vi har äntligen några minuter att andas.''
30 sekunder senare, nån kille, jag vet inte med vad,
men han spräckte glaset bara sådär, sträckte sig in och låste upp.
Och sen var kampen igång.
Befälhavare Kyle var den högst rankade
som drogs in i det där.
Han tog kommandot och tog kontroll
och organiserade upp alla så gott det gick.
Det är en smal korridor.
Jag tror att den bara är cirka tre meter bred.
Där tog vi ställning.
Planen var väldigt enkel. Forma en linje och släpp inte in nån.
Ut med den!
De är packade som vi.
Människor så långt ögat nådde.
Människor ovanpå varandra.
Det var en jävla mardröm. Det var en mardröm.
Tryck! Tryck! Tryck!
Jag trodde det bara var vi som låg illa till.
Jag trodde det var över. Detta är Alamo.
Detta är sista striden. Kommer de in, så är det över.
USA! USA! USA! USA!
Senaste nytt österut i vår nations Kapitolium
där det råder absolut kaos just nu.
Hundratals om inte tusentals demonstranter på trappan.
Vissa har tagit sig in i Kapitolium.
Vi har sett videor där de slåss mot polisen inne i Kapitolium.
Vi vet inte vilka vapen de bär eller vad avsikten är.
KLOCKAN 14.37
Är detta senaten?
Knack, knack. Vi är här.
Var fan är de?
Var är de?
Medan vi är här kan vi lika gärna bilda en regering.
Hallå, sätt er, människor. Låt oss sätta oss.
-Jävla Nancy Pelosi. -Kasta lite skit.
Var fan är Nancy?
Så sjukt coolt. Kul att se er. Ni är ena riktiga patrioter.
Ted Cruz invändning mot Arizona-omröstningen.
-Han tänkte förråda oss. -Verkligen?
Invändning mot att räkna elektorsrösterna i delstaten Arizona.
-Kan jag fota det? -Vänta. Det är ju bra.
Han är med oss!
Jag sitter på den här stolen för att Mike Pence är en förrädare.
Nu när du har det, kan ni gå ut härifrån?
-Jadå. Ja, sir. -Jag skulle uppskatta det.
Vi älskar polisen.
Det är en tidsfråga. Rättvisa kommer.
Medan ni förbereder er ska jag be.
Allsmäktige Gud, ge oss fred om du kan...
Husets pastor intog diasplattformen och började be.
Fader Allsmäktige, befria oss.
Jag vet inte om hon sa "befria oss" men det lät som den typ av bön
man gör när ett fartyg håller på att sjunka.
Eric Swalwell såg på mig och sa: ''Vad är detta, sista smörjelsen?''
Och jag tänker samma sak. "Varför ber vi?"
Vi måste göra oss redo.
Vi måste hitta vapen för när de kommer in hit
och de lär välla in, måste vi ha nåt att slåss med.
Och det fanns ingenting. Allt jag såg var pennor.
Så jag sa: "Ta en penna och gör dig redo.''
Som före detta polis
tittar jag ner efter mina vapen
som jag har burit under så lång tid runt midjan,
men det fanns inga.
Det fanns ingen expanderbatong, ingen pistol. Det finns inget.
Vad kan jag använda som vapen? Och jag tänker på mina nycklar.
Min man säger: ''Kanalisera din inre texan.
Kanalisera din inre Elizabeth Jennings.''
Vilket är en referens till tv:serien The Americans.
Och jag sa: ''Håret är i hästsvans. Jag har pennan i handen.
Jag går inte ner utan att sätta en penna i halsen på nån.''
Vi hanterar stressiga situationer så, med lite lätt galghumor,
men jag ville att han skulle förstå vilket sinnestillstånd jag var i
och skulle klara mig.
KLOCKAN 14.38
Till slut kommer ytterligare en Kapitolium-polis med en M16
och sa att de hade en flyktväg.
De sa att alla höll på att evakueras. Vi måste gå nu.
Polisen börjar eskortera ledamöterna från kammaren,
men det blev alltmer uppenbart att de hade glömt
att det fanns ett tjugotal på läktaren.
Och vi på läktaren säger bokstavligen:
"Vi, då? Vi är fortfarande här uppe!''
USA! USA! USA! USA! USA!
Vi gick genom korridorerna och kom till en rad poliser.
Inte många. Inte mer än 10.
USA, USA.
Massan blev bara större bakom mig.
Vi vill ha Trump! Vi vill ha Trump!
Det fanns en dörr i slutet av korridoren.
Att polisen intog linjen där och stoppade demonstranterna
så tänker jag att det är en av kamrarna.
Dra er tillbaka.
Detta slutar inte bra, killar! Det slutar inte bra!
Jag vet inte hur många de är, men så långt jag kan se.
När en folkmassa trycker på, kan inte polisen stoppa dem.
Nu börjar det.
Det börjar. Jag sa ju att de kommer.
Folkmassan tränger sig fram och slår på dörren för att ta sig in.
De sparkar och kastar sig på den, allt de än kan göra.
1776! USA! USA!
Dörrarna skakade våldsamt. Folk bankade på dörrarna.
''Släpp in oss."
Öppna dörren!"
Ljudet var hemskt.
Folk tryckte sig in genom dörren till USA:s representanthus.
Alla rusar fram
för att sätta upp möbler mot dörren, för att säkra den,
men så säger poliserna åt alla att komma tillbaka.
De hade dragna vapen.
Stoppa stölden! Stoppa stölden! Stoppa stölden! Stoppa stölden!
En kongressledamot var med, Markwayne Mullin,
och på grund av Covid fanns det små handdesinfektionsmedel,
och de var gjorda av trä.
Jag ser honom bryta bort handspriten från basen.
''Mark, vad ska du med det till?'' Han sa: ''Det är mitt vapen.''
Jag såg att det fanns en annan på andra sidan gången,
så jag bröt av den från basen.
Backa nu! Backa. Gå bort från dörren!
I kammaren har cirka 80 till 90 % av ledamöterna gått
eller står i kö för att gå.
Ett par kongressledamöter samt Kapitolium-polisen
barrikaderade dörren.
Medan jag står där har glaset precis krossat.
De krossade glaset.
Och ljudet från glaset och kraften från det som kom in...
Det var väldigt våldsamt.
-Slå in den! Slå in den! -Ner på golvet.
Ner.
Slå in den! Slå in den! Slå in den!
En republikansk ledamot lutar sig fram och säger:
"Jag kan prata med dem. Jag är en av dem.''
Jag ser på honom, ''Du är galen. Dessa människor är...
galna. De attackerar oss.
De bryr sig inte om du är republikan, bara att du är kongressledamot.
Vi är inne, inte de."
''En ung man tittar genom glaset och sa: ''
"Du är från Texas! Du borde vara med oss!''
Och jag säger: ''Nej, sir.''
Jag sa: ''Jag kan inte stödja detta.''
Jag sa: ''Vi är här och bedriver verksamhet.
Detta är en helig plats. Det här är USA:s representanthus.
Du stör det vi försöker göra.
'Jag sa: "Det du gör är oamerikanskt och du måste sluta.
Du måste sluta nu!
För Kapitolium-polisen runt mig har sina vapen dragna.
Om du inte gör det kan de skjuta och döda dig.
De kan skjuta dig."
Det var en ganska intensiv situation.
Hade de kommit in genom dörrarna... Vapnen var dragna.
Det kunde ha blivit ett blodbad.
De försökte, men de kom inte in, så några gick ner till korridoren.
Jag sitter i talmannens stol och är som kaptenen på Titanic.
På nåt sätt borde jag stanna där tills alla går.
Jag vet inte om det står nånstans, men så kände jag.
Några kom fram och sa: "Ni borde gå nu.''
Så jag gick ut och vände mig om,
jag ser tre poliser utanför dörrarna,
och denna enorma, arga mobben.
Jag har en kniv.
-De går. -De går.
De går!
De går! De går!
De var 15 meter bort från ledamöterna.
Om de tar sig in är situationen illa.
Detta är inte några demonstranter som vill ge mig en broschyr.
Det fanns poliser med dragna vapen, och de fortsatte att slå in fönstret
och så plötsligt spricker glaset.
Jag tittar på deras ansikten, de som slår på glaset,
och om du frågar hur hat ser ut,
så är det så.
Vi slutförde evakueringen av alla ledamöter,
och här är vi. Vi bara sitter här.
Kapitolium evakueras, och vi har ingenstans att ta vägen.
Vi hör massan i korridoren bakom oss. Vi kan inte gå den vägen.
Vi kan inte ta oss till kammaren, så vi är fast. Vi är instängda.
Slå in den! Slå in den!
Vi vill inte skada er, vi vill bara gå in.
Jag såg massan. Det var ett dödläge.
De är fast i korridoren och försöker ta sig förbi polisen.
Det var mycket oväsen.
Vad fan?
Och jag vet inte varför, men polisen flyttar åt sidan.
Kom! Slå in den! Slå in den!
Slå in det.
Kom igen!
Jag kommer dit och där är flera poliser med dragna vapen,
som siktar mot dörrarna mittemot lobbyn.
-En pistol! En pistol! -Han har en pistol!
Jag tittar och får se ett skott avlossas av en av våra poliser.
Det lät som ett skott.
Jag vet inte vad han sköt på. Det är säkert flera hot.
Jag skriker: ''Vad har vi?''
Och nån säger: ''Ett skott har avlossats.
Nån ligger på andra sidan.''
Backa! Backa! Backa!
Sen hör jag folk som skriker: ''De sköt henne!
Hon är skjuten. Hon dör.''
Det var du! Hon är död!
-Det var du! Det var du! -Du sköt henne!
Jag pressar mig fram i rummet.
Jag tittade ner och det ligger en kvinna på golvet.
Blod rinner ur hennes mun. Hon är illa däran
och hon är omgiven av polis som försöker rädda henne.
När man tar till dödligt våld
har situationen eskalerat till en helt annan nivå.
Tillbaka! Hon dör!
Polisen är rädda för mobben, så de fokuserar på henne.
De försöker rädda hennes liv, medan de håller ett öga på mobben.
De kunde ge sig på dem nu.
De säger åt dem att backa och ge dem utrymme.
-Hon behöver hjälp. -Tillbaka.
Vi kan inte rädda henne. Tillbaka!
Vi kan inte rädda henne om du står här. Tillbaka.
Okej, lämna plats!
Det görs utrymme för henne att bäras ut genom en korridor,
men hon bars bara ner.
Alla var chockade och upprörda över att det hade gått så långt.
Vad fan?
Pistolen avfyras,
och jag tror det kommer att bli mer av detta.
Så vid det här laget är jag rädd. Jag bara skakar.
Ner! Håll dig nere!
Ta av era pins.
Några rekommenderar att vi tar av oss våra pins.
Pins som identifierar oss som kongressledamöter.
Jag visste att om de tog sig in och kom efter oss,
skulle vi lätt identifieras av vår pin.
Så jag tog av mig min pin. Flera andra också.
Jag ringer min fru.
Och det var det svåraste av alltihopa.
Och så fort jag hör hennes röst,
och börjar prata, kan jag knappt tala.
Det är för att det går upp för mig just då
att jag ringer det där telefonsamtalet.
Det där telefonsamtalet som alla känner till.
Telefonsamtalet från 80:e våningen i byggnaden.
Telefonsamtalet från planet när det är på väg ner. Jag vet inte.
I mitt sinne vill jag gå in i
vad jag skulle kalla stridsläge.
Jag ringde min fru och sa: "Vi har haft säkerhetsintrång.
Vi är omringade. Det finns ingen väg ut.''
Hon säger till mig: ''Lyssna, försök inte vara en hjälte.
Du har en familj nu.
Då jag hör alla prata med sina nära och kära
har jag en mental kamp,
ska jag ringa mina barn så att de kan höra min röst
och höra deras?
Eller ska jag inte ringa dem för att jag inte vill oroa dem?
Och jag bestämmer mig för att, nej, jag måste prata med mina barn.
Mitt mål var inte att uppröra dem.
Mer än nåt annat ville jag inte att de skulle bli upprörda.
Så jag säger: ''Jag är okej, jag kommer att klara mig.''
Och som svar säger min son: ''Vad menar du?
Vi kan höra skottlossning och glas som går sönder.''
Och det var först då jag insåg
att de kunde se vad som pågick
och direkt efter det trodde jag att jag...
Direkt efter samtalet trodde jag att jag fick en hjärtinfarkt.
Det kändes som att bröstet kom ut ur kroppen och dunkade riktigt hårt.
Men jag förstod inte att folk i min omgivning
kunde se att jag var upprörd.
Jag trodde att jag dolde det, och då känner jag nån ta min hand.
Och jag tittar bakom mig och det var Jason Crow.
Han stryker min hand och säger: ''Du kommer att klara dig.''
Jag är inte säker på att jag trodde det, men det behövde sägas.
Vi gick ut ur hissen med dragna vapen och gick längs korridoren
till där husets läktarentréer är.
Det finns bara människor i korridoren,
och vi är bara tre.
Jag säger: ''Nej, det här kommer att gå illa."
Vi skrek: ''Lägg er ner på golvet. Nu!''
De la sig ner, och en av killarna skrek:
''Poliser, skjut inte. Jag har två knivar.''
Jag börjar visitera honom, och visst hade han fickknivar på sig.
Fickknivar med långa blad.
Hade han velat skada nån så kunde han.
Och han hade buntband på sig.
Nån börjar banka på dörren bakom oss,
och en av våra poliser går för att öppna
och då säger vi: "Vänta lite, vi vet inte vem det är."
Poliserna tar faktiskt sina vapen och gör dem redo,
vilket säger mig att de inte vet om det är...
upprorsmakare på andra sidan eller räddningsteamet.
Hade jag dåliga avsikter och ville in skulle jag banka.
Och om jag ville bli insläppt, skulle jag ropa: ''Polis''.
Jag sa: ''Öppna inte! Hur vet du att det är polis?''
Jag tänker för mig själv: ''Allvarligt?
Har ni inte nån form av speciell kod?'
Du vet... Nåt sånt.
Nåt så att man vet att det är en polis.
Öppna inte dörren. Du vet inte vem det är.
En av poliserna, med draget vapen, låser upp dörren,
öppnar lite och ser att det är räddningsteamet.
-Dörren öppnas... -Och de säger till oss: ''Gå.''
När vi kommer ut i korridoren, ser jag till höger,
poliser med dragna vapen
och delar av mobben på golvet med ansiktet neråt, som hålls fast.
KLOCKAN 14.53
Tillbaks i korridoren! Kom inte närmare! Tillbaka!
Vi ska inte glömma det presidenten sa nyss
vid rallyt i ellipsen här i Washington.
Han berättade för alla där, alla sina anhängare:
''Ni får inte tillbaka ert land med svaghet.
Ni måste visa styrka, vara starka,"
och uppmuntrade dem att tåga mot Kapitolium.
De har inte bara tågat,
de är inne och utsätter många för fara just nu.
-Vems hus? -Vårt hus!
Stormen är här.
Tillbaka! Stanna! Tillbaka!
Jag kunde inte komma ut på radion, så jag ringde.
Vi behöver folk, annars förlorar vi detta."
Han sa: ''Häng i. Vi har ingen just nu.''
Jag kunde inte tro det.
De förstår inte att vi är 30 personer som slåss mot tusentals.
Så jag la på och sa: "Vi får stå emot ett tag till.
Kavalleriet är på väg." Jag fick ljuga.
De fick inte känna sig lika besegrade som jag.
Jag tar mig in långsamt och försöker att inte bli sedd.
Du rör dig med massan vare sig du vill eller ej.
Det var så packat att man inte hade nåt val.
Det var då de började med: "Hej och hå! Hej och hå!
Hej och hå! Hej och hå!
Det är en polis där med gasmask.
En kille tar tag i hans mask
och försöker slita av den för att se hans ansikte.
Han säger till honom: ''Säg vad du heter!''
Säg vad du heter! Va?
Man hör polisen skrika tillbaka: ''Sluta! Vad gör du? Sluta!"
Hjälp!
Han höll på att krossas och man såg blod komma från munnen.
Jag tror att de drog bort honom efter det.
Ta honom till baksidan!
Fram med de starka!
Sen fortsätter massan attackera dem för att försöka ta sig in.
Min löjtnant kom och sa:
''Vi måste hitta västra terrassens ingång.''
Vi måste dit ner. Befälhavare Kyle är där.
Jag samlar ihop 20 man från min pluton.
Vi jobbar oss igenom... Byggnaden är en labyrint.
Vi går ner och i korridoren finns MPD
och Kapitolium-poliser som ser ut som att de precis har misshandlats.
De ser utmattade ut.
Det ser ut som mållinjen för ett lopp ingen av oss tränat för.
Jag ser på mina poliser och de flesta är barn.
De är 21 till 25. Jag sa: "Få bort dem''!
De går och istället för 20 personer är det 40 nu.
För de var som spacklet till ett hål.
Och det räckte inte.
Jag kommer till dörren.
Den är uppe, så man kan se ut över massan.
Det finns fortfarande tusentals där,
grymtande, arga människor som kallar dig saker.
Ut med polisen! Ut med polisen! Ut med polisen!
Det är mest ''Era grisar"
och: "Ur vägen så vi inte behöver skada er. Vi dödar er.''
"De ger er niggrer makt och ni får hybris.''
Och jag tänkte: "Kallade han mig för nigger?"
Mig?" En del av mig tänkte: "Det är oförskämt.''
En annan del tänkte: "Säg det en gång till."
Jag vill att de ska få återhämta sig, men de måste kämpa vidare.
Så jag sprang över till våra skadade poliser,
plockade upp dem och kastade in dem i slagsmålet.
"Jag vet att du är sårad, men du måste fortsätta kämpa!"
Och sen kastade jag in dem i köttkvarnen.
Det var en väldigt svår sak att göra känslomässigt.
01:40:43.160 -- 01:40:47.440 Vi anländer till den hemliga platsen, ungefär samtidigt.
Och då ser vi på en stor skärm
vad som faktiskt händer utanför Kapitolium.
Hur våldsamt det var, och hur arg mobben var
och vad Kapitolium-polisen fick utstå.
Och alla som stod mellan dem
och deras mål att ta sig in i Kapitolium.
Chuck Schumer och jag skriver ett offentligt uttalande till Trump,
för det är allt han uppmärksammar.
Men det misslyckades. Vi lyckades inte övertala honom att göra nåt.
Alla var där, både från demokraternas sida och republikanernas.
Alla är upptagna med en mängd aktiviteter på mobilerna.
Chuck och jag pratade med guvernörerna i Virginia,
Steny med Maryland... Vi frågar,
''Är ert nationalgarde på väg?''
Jag sa: ''Larry, Kapitolium är under belägring,
och vi måste sätta in Marylands nationalgarde.''
Hans svar var: 'Ja, det är vi villiga att göra.''
Sen sa han att han hade kontaktat försvarsdepartementet
och inte kunde få tillstånd att göra det.
Vi måste få stopp på våldet
och det kunde bara ske med nationalgardet.
Vi pratade med försvarsministern och sa:
''Herr sekreterare, ni måste sätta in trupper genast!'
Och vi hörde ingen brådska i hans svar.
Han sa: ''Jo, vi ser det här. Vi funderar på det.
Vi försöker med det, och ja, vi förstår problemet.''
Men det kom inget: ''Det är på gång.''
Vi kommer för dig, Nancy!
Vi är här för förrädarna!
KLOCKAN 15.30
Jag vet att bilderna vi tar är ett av de viktigaste sätten
för folk att se vad som pågår.
Så oavsett vad måste jag fortsätta arbeta.
Jag möter min kollega Jim, och vi ser några demonstranter
som går in och ut från Nancy Pelosis kontor.
Pelosis kontor!
Är hon där?
-Oj! -Titta på hennes mejl.
Detta är en del av Kapitolium
som du inte kan se utan att en polis skriker åt dig att försvinna.
Era rädda små demokrater.
Jag tror jag gillar mitt nya matbord.
Kontoret hade redan förstörts.
Människor rotade runt efter souvenirer.
Talman Pelosi är en sportfantast. Hon har minnessaker där.
En person närmar sig, tar en baseboll
och frågar: "Är det okej om jag tar den?"
Sen kommer en kille med en amerikansk flagga,
och med vad som ser ut som en kofösare i bältet.
Det är en bedövningspistol.
Han lägger försiktigt ner flaggan på ett bord.
Han sätter sig vid ett skrivbord, lägger upp fötterna
och tittar genom skrivbordslådorna och tittar på datorskärmen.
Han håller upp post med Nancy Pelosis signatur
så han kan ta bilder av den, som bevis.
"Detta är Nancy Pelosis kontor. Jag är här."
Vid det här laget inser Jim och jag att vi har fått nog,
och vi måste hitta en säker plats.
Okej, vi lyckades äntligen ta oss ut. Vi evakueras.
Vi var fast på läktarplanet
när demonstranterna stormade in i kammaren.
Många av våra ledamöter var redan ute,
men nu är vi äntligen snart ute, vi evakuerar.
När vi kommer till det säkrade rummet ett stort rum,
det är säkert över hundra kongressledamöter där.
Det är första gången många av oss drar en lättnadens suck, andas ut.
Vi är de sista som kommer dit och det är kaos.
Ingen vet nåt. Ingen vet hur länge vi kommer att vara där.
Ingen vet vad som komma skall.
Jag försöker inte bli politisk, jag låter bli, men jag uppskattar dig.
Hon är en trevlig dam.
Det här är januari 2021, så Covid är fortfarande ett problem.
Det är en massa människor utan masker.
Det gjorde alla extra rädda
att, hjälp, vi evakuerar, vi får dit folk och nu är vi inne.
Jag kallade det för Covid-bålet för att lindra spänningen
lite som att, just det, och vi är i en pandemi.
Det som är svårt att förstå är att det inte var över än.
Jag är ute, men byggnaden är belägrad så vi är inne i det rummet.
Först tänkte jag: ''Puh, okej. Det är över.'' Det är inte alls över.
Det var inget säkerhetsintrång. Det var en belägring. Vi invaderades.
Hundratals och åter hundratals strömmade in, vilket var otroligt
men också skrämmande eftersom jag är orolig för Tabitha och Hank.
Sakta sänks ljudet.
Volymen sänks och jag sa till Tabitha och Hank: ''Ni kan komma ut nu.''
Vi bara stirrar på varandra. Det finns inga ord.
Då knackar det på dörren.
''Det är polisen. Vi hjälper er.''
Jag tror att det var då jag kände att jag har överlevt.
Jag får ett sms om att polisen har dem. De är på väg.
Det var en jobbig tid, eftersom jag vet att de nu är utanför rummet.
Jag vet ju inte att hela vägen är säker,
men det var nog bara 10-12 minuter senare som de kom fram.
Vi tar oss till bakre rummet och Jamie ser dem
och bara kramas. Det är tårar och gråt,
han nästan skakar över
att han har hittat sina barn.
Det är svårt att förklara hur det känns,
men det var överväldigande
och jag kastade armarna om Tabitha och Hank.
Jag jobbar inte ens i Kapitolium. Jag jobbar i en annan byggnad.
Jag skulle inte vara där, och inte bara jag,
hans barn skulle inte vara där.
Vi råkade befinna oss 15 meter från kammaren den dagen.
Och kongressledamoten sa nåt i stil med:
"Ingen bra dag att ta med barnen till jobbet.''
-Vems hus? -Vårt hus!
Förräderi!
Området utanför rotundan är fullt av människor,
och en kille närmar sig och säger: ''Vi gör det här för ditt folk.''
Han sa: ''Svarta människor borde vara här uppe hos oss.''
Och jag sa:
''Så länge som det har funnits afroamerikaner i det här landet,
har vi berövats våra rättigheter,
har vi varit förslavade, våra rättigheter togs ifrån oss.
Under allt det har vi aldrig tänkt på att komma upp hit
och göra nåt så löjligt och så privilegierat
och så oamerikanskt som det du gör just nu.''
Jag sa: ''Titta inte på mig och säg att du gör det här för mig.''
Jag sa: ''Jag har tjänat mitt land med den äran och gör det fortsatt.''
Och jag sa: ''Det du gör är inte i ditt lands tjänst.
Du är en förrädare.
Tro inte du är nåt annat när du står i denna byggnad."
-Vems hus? -Vårt hus!
-Vems hus! -Vårt hus!
-Vems hus? -Vårt hus!
I rotundan ser vi en kille sjunga och jag vill intervjua honom.
Ursäkta, vad försöker du göra? Vad försöker du göra?
Vinna kampen, damen.
Jag frågar om han försökte störa, och innan jag hinner avsluta...
Vi är inte här för att skada nån.
Vi är bara här för att säga, att det finns en miljon eller fler
där ute som går igenom byggnaden om det skulle krävas.
När jag frågade vad Donald Trump tyckte om det,
så kunde han inte svara för han pekar åt ett håll...
Det där är polisen. Se upp, polisen kommer.
Och vi inser att poliser kommer runt rotundan.
Jag känner ren ilska.
Det är den överväldigande känslan, ilska.
För Kapitolium är vårt ansvar.
Heligt på ett sätt.
De behövde ta sig förbi många för att komma dit.
Så jag är arg och sa nåt i stil med: ''Är ni förbannade?
För det är jag, och det är dags att ta tillbaka Kapitolium.''
Vi står bakom dig.
Inte nu, nu står du i vägen.
Nej, du är i vägen! Kapitolium-polisen!
246 stygn i mitt huvud från Irak!
Vi har en grupp Metropolitan-polis i full kravallutrustning,
vilket jag underbart att se, Alla ser 30 cm längre ut än jag.
De agerade som om det var deras byggnad. Det var fantastiskt.
Mobben rör sig inte, vi står mot väggen.
Poliserna kommer.
De pressar på aggressivare nu. De tar tillbaka kontrollen.
De har batonger och försöker trycka tillbaka Trump-anhängarna,
så de kanske tror att vi är med dem.
Vi kommer båda att hamna i bråket.
Vänta. Vi kommer att skadas!
Det står en polis bredvid mig.
Nån tar hans batong, de sliter och drar i den,
och lyckas ta den ifrån honom,
och den liksom flyger bakåt in i mobben,
och han tittar över på mig: "Jag blev av med batongen!"
Jag sa: ''Du har fortfarande båda nävar! Kom!"
Folk är ihop igen, så vi kläms, Laura kläms
och vi försöker bara hålla ihop, ta oss igenom det här.
Men polisen knuffar på mobben, och vi flyttas med dem.
Laura passerar framför mig och leder mig mot utgången.
Vi tar oss ut.
Kapitolium är fortfarande ockuperat av demonstranter.
Det finns rapporter från NBC News om att Kapitolium-polisen
och DC Metro-polisen jobbade ihop för att rensa insidan.
Hur det gick vet vi inte nu,
och märkligt nog och utan nån förklaring alls,
så har USA:s president inte gjort nåt uttalande.
Vi stirrar på tv:n och väntar på att presidenten ska göra
det presidenter gör en dag som denna, vilket är att lugna landet.
Vilket är att ingripa. Vilket är att skicka hjälp.
Och vi tittar, och vi tittar, och vi tittar
och får en växande känsla av att vi får klara oss själva.
Jag ser Liz Cheney i rummet, och jag känner henne.
Vi är rivaler på vissa sätt.
Hon är en konservativ republikan, en hård partisan,
men även en person med integritet.
Hon är också den ledande republikanen i rummet.
Så jag går fram och säger: ''Liz, jag litar på att du håller med mig,
att så fort vi kan, när de ger oss klartecken,
måste vi gå tillbaka till kammaren och..."
Jag hade tänkt säga: ''Avsluta jobbet och certifiera valet.''
Hon hejdar mig och avslutar min mening.
Jag säger: ''Vi måste genast ställa honom inför riksrätt.
President Trump är farlig.
Han måste åtalas, dömas och avsättas och det måste ske nu.
Okej. Det här är Liz Cheney som säger detta
och det gör att jag förstår allvaret.
Vi hade en kort diskussion att: "Vi borde gå nu.
Det är över. De är inne."
Trots våra bästa ansträngningar kunde de ta sig in.
Jag sa till dem:
''Jag vet inte hur många som är på övervåningen. Ingen aning.
Men jag vet att det finns tusentals på framsidan som vill komma in.
Går vi, kommer de in och vi får aldrig ut dem. Vi stannar.''
Det är inte oroväckande att tänka: ''Vad gör vi nu?
Hur ska detta sluta, tänker man. Hur ska detta sluta?
Man trodde aldrig det skulle ta slut.
Det var som att de inte gav upp, och vi gav inte upp.
Jag jobbade mig fram
och jag ser fötterna på en av mina poliser släpas ifrån mig.
''Vad händer?''
De har tagit en polis.
Sergeant Isaac berättar att en av våra poliser är där ute.
Så jag tänker: "Vad gör vi?"
På inget sätt kan vi lämna polisen där ute i folkmassan.
Men jag visste också att vi hade så få poliser vid dörren
att oavsett vem vi skickade ut skulle vara ogjort.
Jag tänkte: ''Han måste hämtas,''
men strategiskt sett fanns det inget att göra.
Jag hade kunnat skicka...ut poliser, men då hade vi behövt skjuta folk.
Att införa skjutvapen i denna situation var osannolikt.
Ohållbart.
Jag tänkte: ''Vi måste ut och få stryk om det är det som krävs.
Så vi började lägga upp en plan om vem som skulle ut.
Vi hade tänkt skicka ut ett tiotal poliser dit.
Omringa honom och dra in honom igen.
-Jag har en. -Jag har barn.
Som tur var fördes han till dörren, precis innan vi var på väg dit.
Kom hit. Få upp honom dit igen, kom igen.
Vi släpper dig!
Vi älskar er, killar.
Jag vänder mig om och tittar och där är han.
Han ser bokstavligen manglad ut..
Så var det. Han hade blivit slagen och skjuten med elpistol.
Sjukvårdare!
Vi behöver sjukvårdare nu!
Det blev så intensivt ett tag att jag trodde vi skulle förlora.
Inte kunna stå emot.
Vi var ensamma länge. Det var det läskigaste.
Vi bad om hjälp, men ingen hjälpte oss.
Vi gick från att skydda Kapitolium till att överleva i den tunneln.
När vi gick ut
fick vi meddelanden om att Trump hade gjort en video
där han uppmanade alla att åka hem.
Jag känner er smärta, ni är sårade. Det är en tuff tid.
Det har aldrig funnits en tid där nåt sånt här har hänt.
Där de kunde ta det ifrån oss.
Från mig, från dig, från vårt land. Det här var valfusk.
Men vi kan inte spela dessa människor i händerna.
Vi måste ha fred.
Så gå hem. Vi älskar er, ni är väldigt speciella.
Ni ser vad som händer.
Ni ser hur andra behandlas, så hemskt och så elakt.
Jag vet hur ni känner er. Men gå hem och gå hem i fred.
Det verkar vara förinspelat! Det här är vårt hus!
Klockan är inte sex, det är inget utegångsförbud.
Trump skulle inte... Det lät inte som Trump.
Jag frågade supportrarna: "Vad tycker ni om det?
Tänker ni följa Donald Trumps riktlinjer?"
För dem är det fake news. "Trump kan inte ha sagt det."
Och så ser jag QAnon Shaman på trappen.
Så jag går mot honom, lite frispråkig...
"Är det dig jag ser på bilden?'' Han sa ''ja!''
Jag var i senaten. Jag satt i Bidens stol. Det var kul.
Han var väldigt stolt över sig själv och jag sa:
Tycker du inte att pressa polisen så
och gå in där du inte hör hemma undergräver ditt budskap?
Nej. Budskapet är att globalister och kommunister
har infiltrerat vår regering på högsta nivå
och de har glömt att de jobbar för oss.
Idag dök deras chef upp till jobbet.
Jag frågar honom: ''Tror du att Donald Trump skulle stödja dig?
Som agerar så mot polisen och dess styrkor?''
Då citerar han Jefferson.
Frihetens träd måste då och då friskas upp
med patrioters och tyranners blod.
Jag förvånas lite över det han säger
och frågar: ''Tyckte du att det var nödvändigt?''
Ingen skadas just nu. Ingen trycker på mot poliserna.
Vår plan är att låta dessa förrädare veta vem som bestämmer.
Alla var utmattade. Pelare började gå sönder.
Vi försökte stå emot så gott vi kunde.
Jag satte mig på marken och tänkte: ''Jag har inget kvar.''
Det inte finns tillräckligt i världen för att motivera mig
att resa mig igen och fortsätta slåss.
Jag vet helt säkert, bra, dåligt, eller likgiltigt,
att om det var dags att skjuta oss ut var de flesta redo. Det räckte nu.
Man kommer till en punkt där man är i slutet av
vad du kan tolerera som människa.
Man förstår att det finns gränser och förmågor,
man förstår att för en polis är det andra förväntningar.
Men jag tänker inte dö i den korridoren.
Jag hör hundar skälla
och jag kan inte för mitt liv förstå varför jag hör hundar skälla.
Så tittar jag ner i korridoren till höger om mig
och ser poliser från Virginias poliskår
springa mot oss med kravallutrustning på.
Från ingenstans kommer denna jättestora människa.
Han sa: ''Behöver ni vår hjälp?"
Och som om havet delade sig, dök 25 man upp.
Det var Virginia State.
De var de största killar jag har sett.
Jag blev så glad att se dem. När de kom sa jag: "Vi fixar detta."
Nu ville jag ställa mig upp och kämpa igen.
Vi hade fått hjälp och vi ska ta oss igenom det här.
Vi ska vinna den här striden.
En av dem frågade mig: "Ska vi kasta distraktionsgranater?''
Jag tänkte: ''Kasta allt du har, låt oss göra det.''
Vi samlade alla till dörren och bara tryckte på.
Till slut tryckte vi oss ut.
Det var som att rensa ett avlopp. Och vattnet började rinna.
Vi sprang som lämlar ut genom dörren
och vi kunde börja knuffa ner människor ner från scenen.
Vi säger till folk: ''Det är över. Gå av scenen.''
Äntligen är vi på offensiven, inte i försvaret som tidigare.
Vi trycker oss ut, man kände luften. Man kunde andas in luften.
Vi tryckte ut dem hela vägen och så plötsligt inser du
att "det är kallt här ute, och jag är våt från topp till tå."
Men man är glad. ''Det är äntligen över.''
Dagen du inte trodde skulle ta slut, är äntligen slut.
KLOCKAN 17.00
Vi som nation hade turen
att Virginia-polisen dök upp när de gjorde,
för vi skulle ha olika versioner av dagen om vi var kvar längre.
Jag tror att om vi hade skjutit hade de i mobben skjutit.
Vi hade ju hittat pistoler.
Hur många människor där ute hade vapen?
Så om vi skjuter, skjuter de. Som tur var blev det inte så.
Jag kan bara föreställa mig hur många som hade dött då.
Det avgörande ögonblicket under lockdown händer
runt sextiden på kvällen
när talman Pelosi och Steny Hoyer kommer in i rummet.
Vi var glada över att de var trygga, oroade över traumat.
De bad mig säga nåt så jag sa: ''Vi är tillbaka.
Vi ska hedra vårt konstitutionella ansvar.
Vi kan inte låta en dag till passera innan vi certifierar
att Joe Biden och Kamala Harris
är USA:s president och vicepresident."
Efter så mycket förvirring och rädsla och ilska hela den dagen
kändes det bra att säga: ''Ja, och nu ska vi göra vår plikt.
Vi vet inte hur dags på natten,
men vi kommer att fastställa valet och imorgon är en ny dag.
Jag gav Tabitha en stor kram och en kyss och sa: "Förlåt.
Jag lovar att det inte ska hända igen när du kommer till Kapitolium.
Hon sa: Jag vill inte komma tillbaka till Kapitolium."
Och av någon anledning,
av alla hemska saker jag har sett, så kändes den mest.
Hon säger att hon inte vill tillbaka till min arbetsplats,
Kapitolium i USA
och det fanns inget jag kunde säga då.
CNN suger!
Fan ta fake news!
Jag ser en grupp av människor som skanderar och skriker.
Energin i gruppen av människor är livlig.
Jag tittar in i gruppen och de förstör AP nyhetskameror.
Och jag är rädd. Det här är en attack mot pressen.
Det är en attack på media och jag håller i en kameraväska.
När de har förstört filmutrustningen, kommer de att rikta in sig på mig?
Filma det!
Vi ses, fake news!
Börja göra en namnlista, så jagar vi dem en efter en.
Förrädare till giljotinen!
Jag tar ett foto av en grupp människor,
och en kvinna säger: ''Vem fotar du för?''
Och så skriker hon: "Antifa fotograf! Antifa!''
Vilket är en dödsdom där, och strax kommer fyra stora män,
en utan skjorta med en yxa, och omger mig.
Jag lyfter händerna och säger: ''National Geographic."
Och han säger: ''Bevisa det!''
Jag drar ut mitt presskort, håller upp det och står still
och han lutar sig in och säger: ''Jaså! Okej. Det är lugnt."
Han tänker på giraffer och zebror, National Geographic.
Jag tänker, jag måste härifrån!
Utegångsförbud har trätt i kraft i Washington DC
efter denna extraordinära dag av våld vid Kapitolium.
Vi är omringade på denna sida av Kapitolium av federala myndigheter
och väldigt många poliser.
Vi hörde just ett andra tillkännagivande på radion
som ber människor gå därifrån, att utegångsförbud råder
och om de inte gör det, kommer de att gripas.
Gå! Gå! Gå!
Jag ser poliser i olika uniformer och utrustning.
Det faktum att de var där, det faktum att dessa byråer
skickade sina män och kvinnor till vår nations huvudstad
för att stödja våra bröder och systrar vid Kapitolium-polisen,
var fantastisk att se.
Det visade precis vad dessa poliser står för.
Det handlade inte om deras politiska åsikter,
om vi håller med eller inte med dessa människor. Inget sånt.
Jag kommer att vara evigt tacksam för deras hjälp.
Bara att gå runt i byggnaden och tänka:
''Folk dog här inne. Folk dog här inne.''
Jag ser mig omkring och ser blodbadet inne i byggnaden.
Det låg fortfarande poliser där som var skadade och blödde.
Några av dem kände man inte igen förrän de tog av sig hjälmen.
De sa inte så mycket. De utbytte blickar, huvuden nickade.
Tänkte bara: ''Vad hände precis?'' Det var svårt att bearbeta.
En kille bröt ihop och började gråta.
Han sa: ''Jag hade inte orkat mycket mer.''
Vi satt där ihop och min ena sergeant sa:
''Om nån försöker säga att ni inte gjorde ert jobb idag,
och inte kämpade som bara den och höll er mark,
så hänvisa dem till mig.
Jag gick in i Statuary Hall där vänner inom Kapitolium-polisen
befann sig den dagen och vilade
efter den långa och utdragna kamp vi såg dem ta sig an.
Jag gick bara upp och sa ''tack'' till så många jag kunde.
Han gick runt
och han frågade vad de hade upplevt, och de var upprörda.
De kände sig underlägsna, dåligt utrustade,
och hade inte fått förstärkning. En polis skakade inte hans hand
och min kollega sa: ''Såg du det?'' Jag sa: ''Ja, det är okej."
Vi är republikaner.
De såg detta som att folk från mitt parti attackerade dem.
Det var känslosamt för dem.
Man känner skuld för att de offrade sig fysiskt
för att jag skulle vara säker och ledamöterna. Jag var säker.
Jag kunde åka hem till min familj tack vare dem.
Idag var en mörk dag i Kapitoliums historia.
Till er som orsakade förödelse i vårt Kapitolium idag: Ni vann inte.
Våld vinner aldrig.
Vi måste, och ska visa för landet och faktiskt för världen,
att vi inte kommer att avledas från vår plikt.
Att vi tänker respektera vårt ansvar gentemot konstitutionen
och det amerikanska folket.
Jag känner igen vicepresidentens mod.
Allas. Alla våra ledamöters mod. Det var en farlig situation,
så det är inte bara: "Nu är vi säkra."
Ärren från det hotet och det trauma det orsakade finns i rummet.
Fru talman, jag motsätter mig invändningen.
Jag lyssnar på debatten i kammaren,
och bevittnar just nu den råaste
och mest känslomässiga energi jag har sett under hela min karriär.
Det här är gången som nation som vi försöker återhämta oss.
Vi är alla amerikaner.
Inte ''Amerikaner R'', inte ''Amerikaner D.'' Amerikaner.
Genom att återvända för att avsluta vårt arbete,
bevisar vi att vår demokrati inte kan störas av kriminalitet.
Vi kommer inte att vackla, vika oss eller krympa från vår plikt.
Och plötsligt är det ett skifte och det är så märkbart,
för helt plötsligt, efter några tal,
är saker precis som vanligt igen.
Jag tar till orda för att stödja invändningen.
Utmaningarna fortsätter och jag säger: "Du måste skoja med mig."
Efter allt detta... tänker de utmana resultaten?
Fortsätta med lögnen och konspirationsteorierna?
Tänker de fortsätta göra det?''
Fru talman, jag protesterar mot invändningen.
Jag pressade republikanerna att inse vad de gjorde
och ge upp tanken på att det inte var ett rättvist val.
Jag är inte samma unge man som jag var när jag åkte till Irak...
Jag var villig att göra mycket för mitt land och gjorde det också.
Jag insåg bara aldrig att det största hotet mot mitt land
skulle komma från mina kolleger och andra amerikanska medborgare.
Jag såg några av mina kollegor
argumentera för samma talepunkter som före upproret.
Det var det som fick mig att gå ner och hålla mitt tal.
Under senare år har desinformation och rädsla
matats in i människor för vinst och makt
och i alltför många år sa ledare runt om i landet ingenting,
eller upprepade det på grund av tron att vinna oavsett pris var värt allt.
Det är total tystnad från min sida i kammaren
och det slår mig då att de inte har ändrat åsikt.
Det var inte svårt. Jag måste vara sann mot mig själv.
Jag sa till mig själv: ''Jag tillåter inte att människor, oavsett antal,
som var inne i Kapitolium
och gjorde det de gjorde ska påverka hur jag röstar.''
Jag vill kunna gå hem och sova med gott samvete,
så jag invände mot Pennsylvania.
Det var de enda två delstaterna, Arizona och Pennsylvania.
Jag röstar för att certifiera Arizona-valet
och jag går ut genom kammarens dörrar
och in i resten av Kapitolium för första gången den natten.
Jag ser cigarettfimpar som har fimpats på statyerna,
och på golvet låg vattenflaskor, tillbehör, Trumpflaggor...
Jag går ner på händer och knän och börjar städa.
Och först hittar jag den här.
I guldfolie, väldigt lätt, i plast. Jag ser den...
Först visste jag inte vad det var, men det ser ut som en vinge.
Och jag fortsätter städa och hittar resten av den.
Jag ser figuren av denna trasiga örn.
Jag håller i den som om det vore ett skadat djur.
Det är nåt med detta som för mig förkroppsligar
hela den 6:e januari.
KLOCKAN 03.40
Rösterna för USA:s president är följande:
Joseph R. Biden, Jr., med delstaten Delaware, har fått 306 röster.
Donald J. Trump, med delstaten Florida, har fått 232 röster.
Tillkännagivandet av röstläget av senatens ordförande
skall anses vara tillräckligt
för de som har valts till USA:s president och vicepresident.
Syftet med mötet har mötts enligt senatens samstämmiga resolution 1,
under 117:e kongressen.
Ordföranden förklarar härmed det gemensamma mötet upplöst.
Vid sista klubbslaget var jag ledsen
eftersom så många republikaner röstade mot folkets vilja.
Efter att ha sett död, förstörelse, människor som skadas.
Ett angrepp på Kapitolium, på vår konstitution,
kongress och demokrati.
Men det finns en lättnad över att det här för tillfället är över,
och valet har certifierats.
Konstitutionen fungerade
och Joe Biden blir USA:s president om två veckor.
Det kändes bra. Det kändes riktigt bra.
När jag kör hem tänker jag: "Är detta början? Eller slutet?"
Är detta ett land som faller isär,
eller genom att göra vår plikt trots allt hemskt den dagen,
hjälpte vi till att föra landet samman?
Jag vet fortfarande inte svaret.
Jag kör upp framför mitt hus, går in genom ytterdörren
och jag sätter mig på min vilstol och jag bara stirrar.
Jag bara stirrar.
Och jag bröt ihop.
Jag grät.
All rädsla och ilska kom ut i det ögonblicket.
Jag tog mig samman,
och den 7:e januari
var allt annorlunda.
Inget var sig likt. Åtminstone inte för oss.
Jag är född i ett kommunistiskt land. Hela min karriär
har jag jobbat i eller runt länder där människor kämpar.
De riskerar livet för en demokrati och för en rättsstatsprincip.
Demoner lär alltid finnas där ute,
och om vi inte gör allt i vår makt, varje dag,
för att försvara systemet vi tar för givet, så kan vi ändå förlora det.
Det enda som krävs för att ondska ska existera
är att goda människor inte gör nåt.
Människor över hela nationen är beroende av oss,
oavsett om det är polisen, militären, eller lagstiftare,
för att leva efter vårt löfte,
upprätthålla rättsstatsprincipen och skydda vår demokrati.
Jag kör äntligen hemåt och jag tänker för mig själv:
''Hur tackar jag mina poliser?''
"Hur förklarar jag för en make/maka, flickvän eller en pojkvän, deras barn
att deras man, mor, fru, son eller dotter skadades
på grund av nåt jag kanske inte har gjort?''
Jag tror att det som gör det värre för dessa poliser är uppfattningen
att en tredjedel av landet inte tror att det ens har hänt
och inte tycker att deras jobb räknas.
Det känns i hjärtat och därför är det viktigt för historien
att visa hur modiga de var.
Jag åker till flygplatsen för att flyga tillbaka till Michigan.
Det finns en handfull kongressledamöter på planet.
Alla andra är från rallyt.
Alla andra är från mobben och de firar,
och vi sitter med sänkt huvud
och hör under en timmes flygning från Washington till Detroit,
hur mobben berättar om dagen ur deras perspektiv.
Det är hemskt.
Vad jag inte kan förlåta eller glömma är det trauma som orsakades.
Att se ögonen på min personal, dessa unga, idealistiska människor,
för det trauma de hade upplevt
och den posttraumatiska stress som de kommer att uppleva.
De ärren går djupt. Man kan reparera byggnaden,
men det är svårt att lindra traumat som människor har upplevt.
Jag kör upp från Washington tillbaka till New Jersey,
och jag ser mina barn springa fram för allra första gången,
och den yngre bara rusar runt.
Han dansar, han är i den åldern, han tre år gammal.
Men min äldre son, fem år gammal, kommer fram till mig.
Han går fram till mig, fundersam, och säger: ''Dada, är du okej?
Har det hänt nåt på jobbet?'' Och jag bara..
Jag bara... Jag tror inte att jag har upplevt
så genomträngande ord i hela mitt liv.
''Har det hänt nåt på jobbet?''
Skyldra...
gevär!
POLIS BRIAN D. SICKNICK 30 JULI 1978 - 7 JANUARI 2021
Polis Brian D. Sicknick dog efter att ha drabbats av två strokes
när han kämpade för att skydda Kapitolium.
Dagarna och månaderna efter den 6:e januari 2021
tog fyra officerare inom Kapitolium-polisen och MPD
som skyddade Kapitolium livet av sig.
Mer än 140 poliser, inklusive 73 från Kapitolium-polisen
och 65 från Metropolitan-polisen
skadades när de försvarade Kapitolium.
Fyra demonstranter dog under attacken mot Kapitolium.
Sen september 2022 har 910 personer åtalats för upploppet.
390 av dem har erkänt sig skyldiga.
Undertexter: Gina Andrén Lucchini plint.com