-Når sa du? -Fem på tolv.
-Var det da de døde? -Det var da brannen startet.
Ifølge avisen ble utgangene sperret med vilje.
-Hvor mange døde? -De har ikke gått ut med det.
Faen!
-Mike, vi stikker herfra. -Kom an, jeg må gjøre dette.
Kom an, vi stikker!
Mike, går det bra? Kan jeg se?
-Øynene mine. Jeg kan ikke se. -Mike, jeg er her.
Mike!
Tom! Andy! Karer!
Jeg vasket klærne dine forrige uke. Alt unntatt enn den lilla trøyen.
Den dufter fortsatt av parfymen din.
Jeg savner deg sånn.
Jeg har nettopp kjøpt skuteren.
Endelig. Jeg har trimmet den. Jeg byttet til et 500 watt batteri.
Jeg vet hva du tenker.
Jeg burde spare til verre tider.
Men jeg vet at du vil at jeg skal være lykkelig.
Jeg...
Hva? Hvor ble du av?
Helvete.
Jeg må gå trådløst.
RESERVERT PARKERING REKTOR
-Hei, Brian. -Hei, Alice.
Mokka?
Ja.
Vil du smake?
Jeg vil ikke drikke siklet ditt.
Da så.
-Neste gang. -Hva?
Skal du unngå å sikle? Kjøre skuter med to kaffe?
Eller... skal du invitere meg på frokost?
God morgen.
Kom dere hit sammen?
Du kom fem sekunder etter henne. Dere må ha tatt heisen sammen, hva?
-Burde du ikke jobbe? -Jeg kan ikke. Jeg laster opp ting.
Hvis jeg ser på skjermen tar det lengre tid å laste opp.
Sant.
Alice, hva holder du på med? Den hjertegreia?
-Pulskontroll. En app. -Så den har fått et navn nå.
Det er så langt jeg har kommet. Det kreves mye testing.
12 måneder til den publiseres.
Virkelig? Siste sjanse til å bli med på årets teknologimesse.
Stipendet mitt henger i en tynn tråd.
Det er verre at vi ikke trender.
-Alt er ikke suksess og penger, Sysop. -Si det til denne blodsugeren.
Hva?
-Hei, hva jobber du med? -Å, um. Ingenting interessant.
Han skjuler noe. Er jeg egoistisk?
-Er det virtuell virkelighet? -Utvidet virkelighet. Det er en forskjell.
-Vi skal til baren. Det er fredag. -Ja, og det er happy hour.
Jeg har sett deg på happy hour. Litt for "happy".
-Vi vet alle hvordan det ender. -Å ja.
Veldig fristende, men jeg vil prøve dette trådløst.
-Jeg trenger stedet for meg selv. -Den gamle bygningen der jeg jogger, da?
-Hvorfor jogger du ikke i parker? -For å teste hjerteappen.
-Stedet er alltid tomt. -Det er fint for å knulle også.
Det var det jeg hørte. Ingen går dit etter at fyren fikk elektrosjokk der.
Renholderen som døde der for noen år siden.
Det sies at øynene hadde spratt ut da sjokket gikk gjennom kroppen.
Skikkelig skummelt. Noen sier de fortsatt kan høre ham skrike.
-Skal det skremme oss? -Hvis jeg hører deg skrike eller jamre...
blir jeg traumatisert for alltid. Du vet hvor vi er. Lykke til.
Ser deg senere.
Hallo?
Noe magnetisk...
Hallo?
Hvem er der?
Hvordan kan det føles å se kjæresten din dø?
Andrew har nettopp forlatt meg. Jeg kan ikke engang komme over det.
-Hva skjedde? -Ingenting.
Da han nådde målet sitt, mente han at han fortjente noen bedre. Han dro.
Jeg tenkte på Brian.
Selvfølgelig, hvorfor skulle du bry deg om meg?
Dette er tiende gang du forteller meg om Andrew.
-Jeg kan det utenat. -Greit.
Brian kjørte da de krasjet.
Det hadde visst snødd den natten.
Ellen ba ham kjøre neste dag.
Han kjørte hjem igjen. Veien var isete.
Bilen skled i en sving og falt ned et stup.
-Herregud. -Ja.
Hun døde momentant. Han overlevde.
-Det er det som plager ham. -Stakkars fyr.
Husk at han er ødelagt.
Hei!
Er du gal? Du har stjålet fra instituttet.
Det bare lå der. Jeg måtte.
-Det er noe rart med det. -Fordi mobilen din fløy av bordet?
Nei... Vel, men noe annet skjedde.
-Hva mener du? -Det føltes som... en tilstedeværelse.
Jeg antar at utstyret reagerte på grunn av det.
Se på dette. Jeg sjekket adressen.
Hjemsøkt fabrikk. To forskere døde under hemmelig eksperiment.
-Dæven. -Ja.
Vent. Tror du at du fant verdens dyreste Luigi?
-Jeg vet ikke. -Og det du følte var en ånd?
-Jeg vet ikke, Sy. -Det er mulig.
Mulig...? A: De eksisterer ikke. B: De eksisterer faktisk ikke.
Det var ikke jeg som snakket om en skrikende renholder.
Det er en vandrehistorie. Det betyr ikke at det er sant.
-Vi er ingeniører, bevisforskere. -Akkurat.
-Er du ikke nysgjerrig? -Du må returnere den.
-Hvorfor? Dette kan være en oppdagelse. -Noe uforklarlig. Men et spøkelse?
Vi vet ikke hva et spøkelse er, men vi kan bevise dets eksistens.
Prøve å forklare det. Kan være en ukjent energi
eller noe fra et parallelt univers.
Vi må stoppe dette nå. Jeg liker det ikke.
Du tror ikke på livet etter døden, gjør du? Du roter ikke med den åndelige verden.
Jeg tror på spøkelser. De er ikke energier. Jeg tror det er døde folk.
"Hvis det er noe rart... som skjer her."
Det er ikke morsomt. To har dødd av noe man ikke kan forstå eller forklare.
Brian, vær så snill...
Greit, ok... Jeg legger den tilbake.
Hallo?
Hvorfor virker du ikke?
Kom an.
-Hei! -Hei.
Jeg så deg ikke på instituttet, og du svarte ikke på telefonen.
Jeg datet denne rike og bortskjemte fyren.
En dag hadde vi en krangel, og...
Drittsekken slo meg. Han skadet meg virkelig.
Jeg fortalte foreldrene mine at det sannsynligvis var min feil.
Jeg var i veldig dårlig humør.
-Hva gjorde du? -Jeg rømte og så meg aldri tilbake.
Ikke det samme. Jeg tok ikke den samme avgjørelsen som deg, eller sa unnskyld.
Prøver du å be om unnskyldning nå?
-Kanskje. -Ånder fungerer ikke slik.
De er her fordi de fortsatt har noe igjen å gjøre.
Det er ingen teknologi som kan bringe henne tilbake, om hun har gått videre.
Jeg tror at hvis hun ikke er her, betyr det at hun var fornøyd med deg.
Det er ingenting å tilgi.
Hvordan kan du være så sikker på det?
Hvordan kan du plutselig vite så mye om spøkelser?
Hva? Dette?
Ingenting vil skje mens vi er her.
Hva?
Da jeg kom hit, leide jeg et rom med Keira.
Bokhyllen var der, men den tilhørte Keiras mor.
Første gang jeg så boken på gulvet, gjorde jeg som deg.
-Kommer den alltid tilbake? -Noen la den der.
-Et spøkelse? En døende? -Noen annen idé?
En energi fra en annen dimensjon som er interessert i barnebøker?
-Vent, vet Keira om det? -Nei.
-Har du ikke fortalt det? -At en død slektning roter med en bok?
Du kan begynne med å be henne senke husleien.
-Han har et poeng. -Det er ikke gøy.
Ok, jeg tror deg. Vi tester maskinen og ser hva som skjer.
-I huset? -Ja, er den en spøkelsesdetektor...
...er det det beste stedet å teste den.
Du var bekymret for stipendet. Dette kan endre livet ditt.
Og våre...og andres liv også, de vi ikke engang kjenner.
Vi kan forandre historien. Jeg er for.
Alice, samboeren din er ufarlig. Det er det beste stedet.
Det er som et laboratorium... et paranormalt laboratorium.
Lov meg at hvis noen blir det minste skadet, så slutter vi. Greit?
Ok. 20.00, 29. september.
Jeg heter Sysop Chen og er sammen med Alice Ortiz de Leon og Brian Douglas.
I dag skal vi teste dette utstyret. En spøkelsesdetektor.
Ja, det er faktisk jeg som sier det, men merkeligere ting har skjedd.
Brian har hengt på rommet til Alice en stund, men de har ikke klint.
Hei Alice! Skal vi beholde lysene på?
Vi holder oss til rutinene. Huset er alltid av på denne tiden av døgnet.
Tre, to, en.
Ok.
-Vil du at jeg skal gå? -Det er mitt hus. Det kjenner meg.
-Sikker? -Jeg har gjort det hundre ganger.
Ta denne. Hvis du føler noe uvanlig, si ordet "kringle".
-Da slår vi av umiddelbart. -En sikkerhetskode for S og M.
Ja, alt for din skyld. -Alice, Alice, Alice!
-Bare vær forsiktig. -Ja.
-Kan du høre meg? -Ja.
Jeg er her.
-Å nå? -Jeg ser boken. Den er der.
Jeg legger den tilbake.
-Og? -Ingenting ennå.
Ingenting skjer. Kom tilbake.
Brian.
Vent... Det er noe nå.
Alice?
Alice, kan du høre meg? Vi har mistet deg.
-Hvor ble hun av? -Jeg forstår ikke.
Snakk med meg!
-Faen, jeg går inn. -Vent, Brian!
Kringle.
Alice.
Folkens! Det foregår mye aktivitet akkurat nå.
Folkens! Kom dere ut derfra...nå!
Vi går.
Helvete!
Brian?
-Vent. -Hva?
-La meg hjelpe deg. -Hvorfor?
-Det er ingen fare, Alice. -Ikke vær et sånt barn.
Greit.
-Jeg føler meg bra. -Du ser ut som dritt.
Brian! Hvor har du smertestillende?
-Hei! -God morgen!
-Hva er klokken? -Du vil ikke vite det.
Hvordan har du det?
Det gjør fortsatt vondt. Du skulle sett den andre fyren.
Hei... Vi må prøve igjen.
Du lovet at hvis noe gikk galt, skulle vi gi oss.
-Det er bare en skramme. -Det føles mer som en advarsel.
-Vi stopper her. -Hvorfor skulle det...
De aner ikke hvem eller hva som drepte ham.
Det var definitivt ikke en ulykke.
-Maskinen opprører dem. -Spøkelsene hjemme har aldri vært slemme.
Ikke før vi skrudde på utstyret.
La oss finne ut hvorfor.
Herr Turner?
Hvem er dere?
-Journalister? -Nei.
Youtubere? Instagrammere? Spøkefugler?
Hva? Nei. Vi er fra instituttet. ITT.
Jeg forstår.
Det er på tide at dere drar. Jeg vil ikke ha noe med det stedet å gjøre.
Vi fant enheten din.
Skoene.
-Jeg er Brian. Dette er Alice og Sysop. -Hva slags navn er det?
Brian? Det er keltisk, som betyr modig. Men hvem som helst kan hete det.
Sysop står for systemoperatør.
Driver dere med det? Dataingeniører?
Nei, jeg designer en app for mobiler.
Dere er alle toppstudenter og grunnen til at dere er her er...
A: Dere aner ikke hva enheten brukes til.
B: Dere har plumpet i dritten. Beklager fransken.
Vel... vi er nok nærmere B.
Instituttet var en front for myndighetene under den kalde krigen.
Du utviklet all slags ny teknologi.
Ting som fortsatt høres ut som science fiction selv i dag.
Vi jobber med blant annet radar, men det skjedde noe uventet.
Et elektromagnetisk utslett, tilstedeværelse av en usynlig kilde.
-Et spøkelse? -Kanskje.
Men det samhandlet med miljøet og med oss.
Hva skjedde?
De elektromagnetiske strålene traff den og gjorde den forbannet.
Vi bestemte oss for å ignorere den... Jeg bestemte meg for det.
-Og vi måtte betale for det. -Vi må slutte nå.
Hver gang vi slår på utstyret, utsetter vi oss selv for risiko.
Om vi ikke gjør det... uten å bli lagt merke til.
Jeg kan endre strålingen. Digitalisere den.
Da blir du ikke bare ubemerket. Du kan gjøre hva som helst med dataene.
Vi skal få se ekte spøkelser på mobilene våre.
Vi kan motta data og konvertere dem til videosignaler.
Den er fra 1970-tallet.
Mener du at den kan oppdage, sende og motta signaler i sanntid?
Ja, med min terabyte-sender.
-Jeg er med. -Lover dere å tie, så blir jeg med.
Ålreit, men...hvis vi skal gjøre det...
Jeg foreslår at du tar opp diskusjonen om husleien.
Er dette for infrarødt? Forrige gang hadde vi knapt noe signal.
-Sy! Sy? -Ikke akkurat nå.
-Er det sant? -Ja.
-Er du sikker på at de ikke er høye? -Hva? Selvsagt ikke.
-Jeg gjør alt for å se mamma igjen. -Vi vet ikke om det er henne.
Men fins det en bedre måte å teste enheten på?
Ok, jeg paret telefonen og VR-brillene
Dette er demperen. Det får systemet til å fungere på den laveste frekvensen.
Dere kan se spøkelser, men de ser ikke dere.
-Sykt. Er du sikker på at det fungerer? -Det er min teknologi. Selvsagt.
-Bare i tilfelle... vær forsiktig. -Ikke vær redd.
Jeg har installert en app som du kan kontrollere forløpet med.
Kommer noe i nærheten av deg... Du vet.
-Nå føler jeg meg mye tryggere. -La oss gå.
Ok, jeg har bilde og lyd.
Kan jeg få den?
-Husk..."Kringle". -Ja. Takk.
Ta det med ro, Brian.
-Så du visste ikke om dette? -Nei.
Mamma og jeg skiltes ikke akkurat som venner.
Jeg har nok alltid følt hennes nærvær her.
Det var nok derfor jeg leide rommet.
-Brian, temperaturen synker. -Jeg ser ingenting.
Ser du en mørk figur?
Det er bare en jakke.
-Det må være noe der. -Det fungerer kanskje ikke.
Ok, kom tilbake.
Hva er det?
Mamma?
Nei, Keira!
Vent!
Mamma?
-Nå kommer belønningen! -Nå skal vi pakke sammen.
En liten spøkelsesskål? Skål!
-Herregud, jeg elsker denne sangen. -Opp med deg, da.
Kom an!
Så jeg har en gammel dame hjemme hos meg.
Ja, det virker slik.
Hva skjer nå?
-Skal jeg spørre? -Nei.
Jeg kan forsterke signalet fra enheten. Som et Wi-Fi-nettverk.
Da forbedrer jeg appen og da skal vi kunne se spøkelser lenger unna.
-Jeg vet ikke. -Vi kommer til å bli rike.
Apparition tilgjengelig på Playstore.
-Apparition? -Markedsføring er ikke min greie.
Men det er ikke poenget. Klokken tikker og vi kan ikke stoppe nå.
Hvis vi ikke griper muligheten, vil noen andre gjøre det.
Vi er bare ikke klare til å teste appen.
Hva gjør vi når vi kommer i kontakt med mer enn et spøkelse?
-Hva er oddsene for det? -At det er mer enn én dauding?
Jeg kom hit fordi jeg ønsket å lage teknologi uten sidestykke.
Ting som kan forandre verden. Dette er noe sånt.
Om neste nivå involverer flere objekter, så er det greit.
Greit, hvor skal vi teste den?
Fabrikken var okkupert i flere uker under streiken. Familier var der.
Eieren bestemte seg for å sette fyr på kjelleren for å røyke dem ut.
Men de ble sittende fast der inne. De ble brent levende.
-Hvor mange? -Det sto ikke, men jeg hacket dataene.
-53 stykker. -55. Ikke glem Mikes venner.
Ja da. Det er det eneste stedet vi kan gjøre det. Jeg tar risikoen.
-Mislykkes det, angripes vi av spøkelser. -Ja, hvis han er heldig.
-Hvorfor skulle det mislykkes? -Vi har akkurat funnet ut av det.
Ja, du fikk det du ville. Men dere må ikke slutte nå.
Vi prøver bare å unngå unødvendige risikoer.
-Det skylder du meg. -Det var din beslutning å dele.
-Du har bare bidratt følelsesmessig. -Er det det du tror?
-Hva tror du? -Jeg ga dere det første spøkelset.
Jeg har tatt vare på deg fra begynnelsen. Det gjør meg til den smarteste.
Maskinen er i bagasjerommet. Lykke til.
Den skal sitte her.
Hva?
Sysop, hva i helvete?
Brian.
Mike?
Mike, det er meg, Alice.
Mike?
ADVARSEL HØYSPENNING
Brian. Hvis noe går galt, vil jeg at du skal vite at...
-Hva? Blir du emosjonell nå? -Hva? Nei, kompis.
Jeg skulle si at jeg har alt klart til å laste opp til nettet.
Ser du, ett klikk unna.
STOR FABRIKKBRANN
Hva gjør du her?
Hva har skjedd med deg?
Jeg tror jeg begikk en feil.
Jeg hadde håpet du ville hjelpe meg å stoppe vennene mine, men...
...men du stoppet aldri.
-Jeg gjorde det. -Da vennene dine ble drept?
Du kunne ha ødelagt maskinen, men du lot den ligge der.
Du håpet noen unge grenseløse ville gjøre det du ikke turte.
Så du kan få foreldrene dine igjen, ikke sant?
Og søsteren min. De døde alle i brannen.
Vennene mine er i fare. Vil du hjelpe meg?
Jeg forstår ikke. Spøkelset i huset ditt er ufarlig.
Tror du de er i huset mitt?
-Vi må stoppe dem nå. -Jeg vet.
Jeg tror ikke du forstår. Dette er grunnen til at jeg sluttet.
Mobilselskapene utnyttet at fabrikken ble stengt. De satte opp antenner der.
-Det forstyrrer signalet. -Senderen og demperen fungerte ikke.
Kan systemet kollapse?
Fanken, hvorfor svarer de ikke.?
Er du ok?
-Hva er klokken? -23.15.
Hjelp meg med dette.
-Klar? -Jepp.
Vis vei.
-Kan du høre meg? -Ja.
-Er du ok? -Ja...men jeg fryser rumpa av meg.
Brian, noe er galt.
Jeg kan ikke se noe.
-Var det deg? -Nei.
-Kommer du? -Jeg må stenge den ned.
Her.
Hent vennene mine.
-Er du ok? -Ja, ingen fare.
-Er det sikkert? -Ja.
-Ser du noe? -Nei.
Folkens! Brian!
Sysop!
-Hva skjer? Hvorfor ser vi dem ikke? -Jeg vet ikke, Sy.
Kanskje vi skal stikke.
Jepp, vi stikker.
Hva i helvete?
Det var som bare!
Hjelp meg, Sy!
Jeg beklager, folkens.
-Hva var det? -Vet ikke. Vi må finne en annen utgang.
-Hvor er de? -Jeg aner ikke.
Hva i helvete?
Sy?
Sysop!
Ikke rør deg.
De har omringet oss.
-Det er umulig. -Hva gjorde du?
Ingenting.
-Herregud! -Sy, vent! Sy!
Sysop!
Hei der.
Dere burde ikke være her.
Vi kommer til å drepe ham.
Hjelp!
Hjelp meg!
Drepe...
Alice?
Alice!
Vi må ut herfra.
Hva?
Hvor gikk du?
Vær så snill...
Kom an.
Helvete!
Alice.
Brian.
-Hei, jente, hva skjer? -Hei.
Vet du hvem Sysop Chen er?
-Jeg fikk en e-post... -Alle på Instituttet har mottatt den.
-Har noen åpnet den? -Ja, det gjorde jeg.
-Hva er det? -En merkelig app. Et tomt grensesnitt.
En slags spøkelsesdetektor. Ingenting i appen fungerer.
Å... kult.