ЗІЛЬБЕР І "КНИГА СНІВ"
Де я?
Що це за місце?
Тату?
Тату!
Ні, тату!
Рятуй!
Прокидайся. Ми вже в Лондоні.
- Усе добре? - Так.
Сюди.
Клас.
Мамо!
Нарешті ви приїхали.
Вітаю в Лондоні. Як канікули?
- Масло! - Ми ходили в походи щодня.
Ходімо.
Ви полюбите Ернеста.
У мене для вас сюрприз.
Він вам сподобається.
Ненавиджу її сюрпризи.
Вітаю, панянки. Ласкаво просимо до Лондона.
Це Ернест.
Ти, певно, Лів. Приємно познайомитися.
Тобі тут дуже раді.
- І Мія, звісно. - Приємно познайомитися.
Ходімо всередину, познайомитеся з усіма.
- З ким іще? - Гадки не маю.
- Ходімо, Масло. - Де ми?
Тільки не комуналка.
Ми такі раді, що ви приїхали.
- Правда, Флоренс? - Звісно.
Можна вже піти нагору?
Десятка, доки не поїмо. Бачиш?
Моя тарілка пуста.
- Ви їй заплатили? - Вона не дуже комунікабельна.
Флоренс, посидь ще. Не хочеш познайомитися з дівчатами?
Неймовірно.
Де їхній батько?
Я мав би це передбачити.
Нічого.
Він помер.
П'ять років тому. Нещасний випадок.
- Який? - Флоренс, годі.
Шкода, я пізно.
- Ґрейсоне. - Йому не шкода. От брехло.
Нарешті.
Привіт. Я Ґрейсон.
Лів.
Мія. Приємно познайомитися.
Привіт.
Клас.
Смачного.
То ви тепер тут житимете?
- Як сім'я з клаптиків. - Так.
За новий початок.
За заміну тата.
Ніхто не хоче заміняти вашого тата.
Але ми всі маємо право на щастя.
Тому ти щороку тягнеш нас у нову країну?
Ну вибачте, що ви вже знаєте п'ять мов.
Ну вибач, що я не в гуморі вдавати щасливу сім'ю з незнайомцями.
Даю вам місяць. Довше він тебе не витримає.
Приймаю виклик.
Вибач.
- Флоренс, можеш показати... - Ні.
- Вибач. - Мені допомога не потрібна.
Мені дуже шкода.
То пусте.
Ванна нагорі.
О ні. На килим пролилося.
Не дозволяй Маслу лизати.
Анабель зникла не просто так.
Ми не знаємо, чи знайдемо іншу діву.
Чекай.
- Це мій джемпер. - Дуже гарний.
Це надто небезпечно. Чому ми граємо в цю гру?
Та ну. Насправді ніхто не діва. Чи Анабель не була дівою.
Добре, спробую востаннє. Далі я пас. Бувай.
Ненавиджу цю книгу.
Сьогодні спечемо особливі різдвяні смаколики.
Ламінґтони!
Атож, і зараз я покажу, як це робиться.
Спробуємо?
- Так. Це кокос. - Це кокос.
- Так. - Миємо, розрізаємо навпіл.
- Потім ріжемо кубиками. - Так.
- Він часто мені сниться. - Справді?
Що тобі сниться?
Такі сни, як це відео.
Ми готуємо ламінґтони.
Але потім ми в дуже красивому червоному будинку.
У такій хатинці.
- Я теж там є? - Авжеж.
Ви з татом влаштовуєте розгардіяш, як завжди.
Я б так хотіла з ним поговорити.
Один разочок.
Щоб сказати, як мені прикро.
Він знає.
Тримай. Сьогодні татів годинник тобі.
Передавай привіт.
У сні не можна передати привіт.
Ти цього не знаєш.
Добре, передам.
Піду поп'ю чого-небудь.
ВІДЧИНЕНО
Ґрейсоне.
Пощастило, що предки Анабелі не просили
розвіяти їхній прах у Північному морі.
- Довбаний Гайґейтський цвинтар. - До того ж тут не так уже й моторошно.
Таки моторошно. Гляньте.
- Привіт, Генрі. Що, Ґрею? - Привіт, Джасе.
Привіт, Арті.
Так, родина Скоттів.
Мабуть, треба почекати. Ти певен? Тут усе однаковісіньке.
- Так, заспокойся. - Вони всі моторошні в темряві.
Пише, що треба стати колом
і підняти руки.
Ну ж бо, Ґрею.
Ні, я не можу. Це так тупо.
- Просто підніми руки, Ґрею. - Будь ласка. Треба з цим покінчити.
Покажіть нам, хто замінить Анабель Скотт на Гелловін.
Покажіть нам...
- Що це було? - Бляха.
Це не дуже передбачувано.
Хто це?
Бляха.
- Хто це, Ґрею? - Це дівчина.
Привіт.
- Та ти що, ти геній. - Це моя нова зведена сестра.
Це так дивно.
Це твоя нова зведена сестра?
- Ага, одна з них. - Я не йшла за тобою.
Зроби фото, надовше вистачить.
Вона наче кльова.
А ти наче... дуже дивний.
Вона тобі подобається?
Ні. Ми з нею майже...
родичі.
Її мама зараз спить з моїм татом.
Дай і я гляну.
Чому вона мені сниться?
- Це моя підсвідомість... - Це вона.
Вона обрана.
Обрана для чого? Розкажіть.
- Ні, хлопці, вона не обрана. - Обрана.
- Я не брешу. Сто пудів. - Це зветься...
Це збіг.
Ніякий не збіг, Ґрейсоне. І хіба вона не у твоєму джемпері?
Хлопці, «вона» ж тут.
Це ж твій джемпер?
Так, вона взяла мій джемпер у ванній, типу... Добре.
Мені вона здається милою.
Іди звідси!
- Трохи загрубо. - Чому?
- Вона несправжня. - Може, і справжня.
Може, вона сновида.
- Чому вона тут? - Чорт.
- Сновида? Що? - Знову?
- Що відбувається? - О ні.
- Бляха. - Треба валити.
Твій сон перетворюється на кошмар. Вертаймося в коридор снів.
- Хлопці, вона не діва. - Де твої бісові двері?
Що в біса відбувається?
- Привіт. - Добрий ранок.
Хіба вчора тут були не зелені двері?
Ні. А що?
- Можеш показати Мії і Лів школу? - Скільки?
Я не платитиму тепер за все.
Тоді переїдемо назад у Париж? До нашої справжньої мами.
Тоді ніякої екскурсії. Я їм не гід.
- Ґрейсоне! - Я не піду, захворів.
Сьогодні татів годинник тобі.
- Ненавиджу перший день школи. - А я — останній.
Думаю, тут нормально.
Усе буде добре.
Добре, що б то не було. Дейзі?
- Що? - Бери її.
Брати мене куди?
У підземелля.
Жартую. Проведу тобі екскурсію.
Круто.
Щасти тобі.
Мене звати Персефона Портер-Переґрін. Я президентка школи.
Класно. Вітання.
Знаєш що? Можеш називати мене просто Персі. Чесно...
Вибач, друже. Голосуй за мене знову!
Звідки почнемо?
Зі шкільної їдальні чи коридорів? Чи...
З бібліотеки! Де всі цілуються. Ходімо!
За п'ять років у мене було сім екскурсій школами.
Просто скажи мені номер шафки.
Звісно, ось вона.
А це твій ключ.
Вона проклята.
Перепрошую?
Шафка. Кажуть, що вона проклята.
Вона належала Анабелі Скотт.
- Анабелі Скотт? - Ага.
- Дивно. - Чому?
Таке враження, що я вже десь чула це ім'я.
Можливо.
Це вона.
Вона померла?
Ні, просто зникла.
Ніхто не знає, де вона, навіть її найкращі друзі.
Артур, Джаспер, Генрі, які тобі сподобаються.
- Он вона. - Ну, якщо ти по хлопцях.
- Це вона. - По них?
Не може бути.
Гей, ти куди?
Джаспере, глянь там.
- Вона втекла. - Господи.
- Певен, що то вона? - Далеко втекти не могла.
Краще підемо потім до Ґрея.
Так і зробимо. Знову її знайдемо.
Знаю, що ти облажався.
Було таке, що тобі хтось наснився, а тоді ти зустріла його в житті?
- Ти втюрилася. Господи... - Ні.
- Я так і знала. - Це не так.
Добре, розслабся. Я просто сказала.
Але якщо тобі хтось наснився, а потім ти його зустріла в житті...
ЦВИНТАР ГАЙҐЕЙТ
- ...то це людина твоєї мрії. - Гайґейтський цвинтар.
- Ти ще цього не усвідомила... - Бувай!
Лів, що ти робиш? Це не наш автобус!
Як у моєму сні.
Родина Скоттів...
РОДИНА СКОТТІВ
Це все з мого сну.
Це неможливо.
СНИ ЯК РЕАЛЬНІ
У ВАС СЬОГОДНІ БУДЕ СВІДОМИЙ СОН? ПОСІБНИК ЗІ СВІДОМОГО СНУ
Свідомий сон.
Це здатність уві сні розуміти, що вам це сниться,
і мати контроль над своїми снами.
Крок перший — перевірка на реальність.
Подивіться на свою руку. Вона якась інша?
Можете полічити пальці? Нічого не змінилося?
Якщо змінилося, можливо, це сон. Але це очевидний приклад.
Якщо копнете глибше, дізнаєтеся набагато більше.
Один, два, три, чотири, п'ять.
Варто так її підстерігати? Усім нам? Не знаю. Це дивно.
Вона обрана.
- Вона твоя обрана. - Що?
Він хоче поговорити з нею.
Ким ще ти будеш на кладовищі?
Це було насправді тонко...
Помовч.
Чорт.
- Що ти робиш? - Запроси її.
Ні.
- Ґрейсоне, у нас обмаль часу. - Не хочу втягувати в це Лів.
Привіт...
Мій друг Артур влаштовує гелловінську вечірку на вихідних.
Там будуть усі.
Ого. Крім мене.
Чому? Страшніше, ніж на цвинтарі, не буде.
Якому цвинтарі?
Тому, де ви поховали Анабель?
Я тебе прошу, ми її не ховали.
Ми її порубали й згодували чайкам.
О господи, Артуре, це... Він жартує.
Ну, у мене немає костюма, тож...
Джемпер Ґрейсона тобі личить.
Ага, поверни мені мій джемпер.
Він дуже зручний.
Тому я і прошу його повернути.
Добре, скоро побачимось.
- Було ж неважко? - Вона не сказала, що прийде.
Ну ж бо, Генрі. У дворі вона нас не запросить.
Дивак.
Ідіоти.
Якщо не можете полічити свої пальці, це сон.
То ці не відчиняються?
Масло.
Тату?
Міє, тобі він таки сниться.
Ти туди не зайдеш.
Ти Анабель.
Так, це я.
Я не хотіла заходити.
Звісно, не хотіла.
Це особисте.
Якщо за дверми те, що ти хочеш,
тобі треба просто піти на вечірку Артура — і ти знову побачиш тата.
Масло.
Мені треба костюм.
А ти не любиш носити власний одяг.
Я чарівна, хіба ні?
Ага. Це мій одяг на випускний із початкової школи.
- І цього разу ти його повернеш. - Ого. Це дім Артура?
Так, Артур — багатій.
Гей, ти підстригся!
Я поголився.
- Принесу випивку. Не говори з хлопцями. - Так, сер. Брате.
Вітаю, морячко.
Вітаю, Генрі.
- Класно виглядаєш. - Дякую.
А ти схожий на психа.
Дякую. Я не знав, що сьогодні Гелловін, просто гарно співпало.
Так? І де твоя бензопила?
Залишилася в моїй останній жертві.
Де це?
У будинку Анабелиної бабусі в Іспанії.
Ми їздили туди минулої весни.
Вона зараз там?
Я справді не знаю.
- Лів! - Артуре.
Радий, що ти прийшла.
- То ти готова? - Авжеж. До чого?
Ходімо. Ми тебе не вб'ємо.
Що це за хрінь?
- Це ліки. Від мігрені. - Справді?
- Так. - Попий води для різноманіття.
Якого біса?
- Вибач. Кузенські справи. - Ненавиджу тебе. Де все?
Персефона — твоя кузина?
Вона йому як сестра.
Скоро повернуся.
- Клас. То ми тепер гурт чи як? - Ще чого.
Це студія моїх батьків, нічого не чіпай.
- Ти колись чула про «Книгу снів»? - Ні.
Агов, відчиніть.
Він розлютиться.
- Ви придурки. - Ми теж тебе любимо.
Я ж казав, що не хочу втягувати в це Лів.
Може, це я не хочу бути втягнутою в цей хлопчачий клуб.
От і чудово. Ходімо додому.
Ні! Вона вже причетна. Вона ж сновида від природи.
І як?
Як це взагалі можливо?
- Я не знаю. - Немає ж іншого примірника книги?
Навряд.
Торік напередодні літнього сонцестояння Анабель показала нам «Книгу снів».
- Вона була в її родині поколіннями. - Покажіть її мені.
Щоб спрацювали її чари, четверо чоловіків і діва...
- «Діва»? Серйозно? - Не цнотлива.
Так пише книга.
- Ця книга доволі сексистська. - Так і є.
Четверо чоловіків і діва мають виконати ігри.
Ритуали, можна сказати.
Ми вже виконали перший ритуал посвяти.
Стали сновидами.
Ми...
можемо потрапляти в чужі сни.
Анабель зникла, нам потрібна нова діва.
Чому вона зникла?
- Вона нас уникає. - Аякже.
- Вона його кинула. - Помовч.
Сам помовч. Я лише...
- Добре. - Не розказуй їй усе.
«Коли Гелловін настане, здійсни найбільш бажане».
Ви серйозно? Це якийсь жарт?
Ви що, хлопці? Це ви написали?
Так, дурість якась.
Це жарт?
Слухай, не знаємо, як ти це робиш, чи, може, ти просто граєш у гру.
Як сказав Джас, ти сновида від природи. Можеш просто це визнати.
То що скажеш?
Лів, ти не мусиш.
Вона вже доросла, може сама вирішувати.
То що скажеш, Зільбер? Ти з нами?
Я згодна.
Ви пообіцяли мене не вбивати.
Розслабся. Нам лише треба крапелька крові.
Добре.
Не люблю кров. Мене від неї нудить.
- Не непритомній більше, добре? - Коли це я непритомнів?
За ритуалом
нам треба написати наші мрії на папірцях і спалити їх.
- А в чому підступ? - Немає ніякого підступу.
Підступ є завжди.
- Передай ручку. - Прошу.
Джаспер перший.
Добре. Дякую.
Я насправді бажаю
стати професійним баскетболістом.
- Клас. - Який сюрприз.
Ти вже чемпіон, Джаззі.
Ґрейсоне.
Я бажаю...
стати президентом школи.
Гарне бажання.
- Ґрея в президенти? - Нехай щастить.
Я бажаю знову бути з Анабеллю.
Це сумно, брате.
Генрі, твоя черга.
Я бажаю...
Це не ваше діло.
Ти серйозно?
Лів?
Я бажаю...
Я бажаю поговорити з татом.
Отак.
Побачимося у твоєму сні.
Бляха.
Прошу вітати на сцені нового президента нашої школи, Ґрейсона!
Дякую!
- Хочу сказати, що перемога — не головне... - Звісно, ось що йому сниться.
Головне — боротися за свої мрії. Ви щойно втілили мою!
Дуже дякую! Я вас люблю!
Хардкорно.
Це буде вірусне відео.
Мені шкода.
Лів!
- Ходімо зі мною. - Вибач.
Ну ж бо. Поквапся, доки все не зійшло на пси.
- Це було так дивно. - Ледь утекли.
Що це за місце таке?
Ми звемо його коридором снів.
Тут з'єднуються всі сни. У кожного є свої двері.
Але ввійти можна, лише якщо вдягти якусь річ, що належить людині, яка спить.
Так, ми називаємо їх якорями.
Якорями? Чому якорями? Чому не ключами? Це ж ними відчиняють двері?
- Помовч, розумнице. - То чий це сон?
Можливо, я снюся тобі.
Або я снюся тобі.
- Прокинься! Лів, прокинься! - Що?
- Лів, прокинься! - Що таке?
- Лів, так не можна робити. - Як?
- Сни приватні, ясно? - Ясно.
Якщо хочеш бути з нами, дотримуйся правил.
Ніхто не казав мені про правила.
Я кажу зараз, слухай.
Правило номер один: не пролазити в сни друзів.
- Більше так не роби. - Добре.
Знімай.
- Що? - Знімай мої речі!
Добре.
Не чіпай моїх речей.
Гаразд.
СПОГЛЯДАННЯ КРИВАВОГО МІСЯЦЯ ЛИШИЛОСЯ 3 ДНІ
У тебе все добре?
ГОЛОСУЙ ЗА ПЕРСІ У ПРЕЗИДЕНТИ
Ти не чула?
Ні.
Коли це сталося?
Годину тому.
Він зламав руку. Сезон для нього скінчився.
А може, і кар'єра.
Який кошмар. Голосуй за мене!
Сьогодні я проберуся у твій сон.
Привіт, Генрі. Рада тебе бачити.
Це?
Так, я... Дякую. Я завжди сплю в...
У денному одязі, як божевільна.
Годі базікати, лягай спати.
Міє, де ти?
Знову прокрадаєшся?
Ти так вирядилася для цього?
Ні. А ти?
- Що? Це? - Ага.
Ні.
- Дай-но щось тобі покажу. - Добре.
Будь маленькою дівчинкою, коли я сплю.
Це твій сон?
Ага. Що мене видало?
Це сон моєї сестри Еймі.
- Дуже на тебе схожа. - Яка смачна вода з-під крана.
Це гарячий шоколад, дурненька.
- Нам можна гарячий шоколад? - Так.
Тільки не кажи відьмі.
- Обіцяю. - Хто морозиво на паличці? Твій тато?
Ні, це я.
Я зробив його для неї, але...
Метелики не в моєму стилі, та Еймі хотіла, щоб я був вишуканий. Тож...
Що?
- Ти милий. - Ти теж.
Хто з вас, недолугі діти, порозкидав кляте леґо на підлозі?
- Сон стає кошмаром. - Що?
- Де двері? - От бляха.
- Є інший вихід. - Добре, який?
Крутнися. Як у танці.
Якщо повільно покрутитися у сні — буде нове місце.
- Круто. Що тепер? - Тепер ми стрибнемо.
Що?
Ні. Ти жартуєш? Тут надто високо.
Хоч і не хочеш, але ти дізнаєшся.
Нізащо. Ні.
Стрибок — це вихід зі сну. Ти прокинешся, перш ніж розіб'єшся.
Я не стрибну.
Лишишся тут з моєю скаженою мамою?
Не смій!
Один, два, три, чотири, п'ять, шість, сім...
Чому ти рахуєш?
І якого біса ти взута?
Змерзла в ноги?
Для мене це занадто. Добраніч, Лів.
Тут усі геть подуріли.
Ніч кривавого місяця за два дні. Так.
- До зустрічі. - Бувай.
Твій хлопець?
- Привіт. - Привіт.
Слухай, про вчорашнє...
Нічого не було.
Тобто нічого не було?
Ми стрибнули з гігантезного лялькового будинку,
ледь не застрягли в сні твоєї сестри...
Усе добре, Лів. Просто забудь, гаразд?
Отже, на мою передвиборчу вечірку я планувала
зібратися з тобою та ще деким на моєму улюбленому місці.
Знаю, я додала тебе в список. Але спершу побажай мені удачі.
Для чого?
Вибори президента школи. Початок за десять хвилин.
Удачі.
- Чиєсь бажання здійснилося? - Ні.
Не парся.
Щоб обійти Персі, чари не потрібні.
Розслабся.
Який у мене вигляд?
Як у вчителя на заміну.
Це неправда. Подивися на мене.
Нагадує мені пані Міддлс. Пам'ятаєш?
У тебе приголомшливий вигляд.
Я певна, вам усім не терпиться повернутися за парти, тож ми швидко.
Голоси вже пораховані.
Перемагає...
Ґрейсон.
Вийди скажи пару слів, Ґрейсоне.
Дякую всім. Просто хочу сказати, що перемога — не головне.
Головне — боротися за свої мрії та ніколи не здаватися.
Ми всі вже давно мріяли разом,
ви щойно втілили це в життя, дуже дякую.
Дякую.
Дуже дякую! Я вас люблю.
Ми любимо тебе, Ґрейсоне.
Ні.
Хто це зробив, бляха? Хто це в біса був?
Зупиніться.
Якого біса?
Трясця, кепсько вийшло, брате.
Це буквально мій найгірший кошмар.
Не може бути! Такого не могло трапитися.
Але здійснилася твоя мрія.
А вона має рацію. Ти таки переміг.
О боже!
Якого хріна?
Я повністю зламав руку. І моїй кар'єрі гайки...
Це мій найгірший кошмар.
Дякую всім. Мир вам.
- Ні, я сплю. - Ґрейсоне?
Нащо ти тоді стукаєш?
Вибач, нова звичка.
Слухай, здійснення Джасперового кошмару було дуже малоймовірним, хіба ні?
Шанси, що збудеться твій кошмар, були які? Один на мільйон?
- Один на мільярд? - Що ти хочеш сказати?
Ґрейсоне, у мене дуже погане передчуття.
Чому? Що ти маєш на увазі?
Треба ще раз погортати книгу.
Можливо, щось з'ясуємо.
Хай воно буде того варте.
- Брате, у чому річ? - Щось із книгою.
- Що ти шукаєш? - Підступ.
У книзі нічого не було.
А тепер є.
- Стривай, що? - Що?
- Дивіться. - Цього там не було...
Я знаю, дивіться.
«Лиш ті, хто страх охочі,
побачать, як заплющать очі».
«Заплющать очі».
Ми бачимо підступ лише уві сні.
«Усі ваші мрії скоро здійсняться, але й кошмари не забаряться,
бо кожен має сплатити ціну».
Ненавиджу цю книгу.
- Що, як вона слухає? - Навряд чи вона мене почує.
Ну, не знаю, вона ж проявляє речі.
П'ять людей, п'ять кошмарів.
- Твій уже збувся. - Так.
- Твій теж. - Ага, я вже майже забув.
Уже за північ, тож тепер хтось із нас.
Джаспер спалив папірець першим.
Ґрейсон — другим.
- За цією схемою хто наступний? - Я.
Я наступний.
Який твій найгірший кошмар?
Ну...
Мій — потонути під льодом.
Бляха.
- Господи. - Це кепський кошмар.
- Який твій? - Мій — залишитися без зубів.
- Неправда. - Ага-ага.
Цей кошмар є практично в усіх.
Друзі, подивіться на двері Персефони.
Ні!
- Що це? - Здається, вони розчиняються.
Таке вже бувало?
- Ні! - Ви вже бачили щось подібне?
Це відбувається.
- Що? - Артуре, що відбувається?
Артуре!
- Я підсадив Персефону на наркоту. - Що?
Мій найгірший кошмар: вона помирає від передозування.
- От лайно! - Бляха.
Вибачте, я не міг...
- Ні-ні-ні! - Двері Персефони.
Що нам тепер робити?
Треба її знайти. Негайно.
Гадаю, я знаю, де вона.
Персефоно!
- Персефоно! - Ти їй не цікавий, друже.
Відваліть!
Добре.
Персефоно!
Агов, Персефоно!
Агов!
Вона не... Вона не дихає!
Викличте швидку! Негайно!
Персефоно!
Лів! Ти в порядку? Що сталося?
Вона мертва в туалеті.
Лів!
Вона померла від передозування.
Що?
«Лів Зільбер».
Ти наче з хреста знята.
Може, так і буде, скоро.
До речі, я прочитала про твого тата.
Він провалився під лід п'ять років тому. Цікаво, від чого він помер?
Від холоду?
Чи від нестачі кисню? Ти ж у той день була з ним?
Що? Мені просто цікаво.
- Ти хвора. - Мені до тебе байдуже.
Ходімо, Масло. Молодець. Лів?
Де ти була всю ніч? Я хвилювалася.
Так, Масло.
Тобі щось прийшло.
Ти плакала?
Лів, що відбувається?
Персефона зі школи померла.
Що?
У мене таке відчуття, що це я винна. Знову.
Ні, ходи сюди.
Ти не винна.
Усе гаразд. Усе буде добре.
Знаю, що зараз біль нестерпний.
Персефона завжди надихала нас своїм ентузіазмом.
- Вона... - Цього не може бути.
...ніколи не здавалася.
Має бути спосіб це зупинити.
У наступні тижні й місяці любіть одне одного, підтримуйте одне одного.
І з кожним днем ставатиме легше.
Ну, це типу дасть нам... Я не знаю...
- Хто це? - Курку не скубнеш, Джасе?
- По суті, це чорна магія? - Щось про прийом солі для ванн, але...
Як пучок шавлії, візьми пір'їну, або помахай, або...
«Позбудься негативної енергії і сутностей,
- злих духів і шкідливих наслідків...» - Так, це...
Дим не допоможе зламати це прокляття.
- Треба покликати екзорциста. - Слухайте, тут чогось бракує.
У книзі?
Так.
Дивіться, тут точно бракує сторінки.
Ось. «Щоб кошмари ваші скасувати, є два способи прокляття зняти».
- Продовження нема. Хто це зробив? - Хто це в біса зробив?
- Анабель. - Що?
- Вона жива? - Звісно.
Ти знаєш, де вона?
Анабель забагато часу проводила у снах, любила їх більше за реальність.
І що?
Аж перестала розрізняти, де реальність, а де сон.
- До чого ти? - Вона намагалася стрибнути з мосту.
Нащо їй це робити?
- Думала, що прокинеться. - Чому ти розказуєш це зараз?
- На щастя, у неї не вийшло. - На щастя.
- Господи. - Зараз вона лікується в психлікарні.
Чудово. То де вона?
- У якій лікарні? - Я обіцяв не казати.
Навіть нам?
Пишаєшся своїм гівняним секретиком?
ПРАВДА
Казав, що це погана ідея.
Якщо ти знаєш, де Анабель, а вона знає, де сторінка, нам треба її дістати.
Це єдиний спосіб усе виправити...
Ми нічого не робитимемо, Лів. Я сам.
- Ми підемо з тобою. - Ні, не підете!
- Очевидно, ми не можемо тобі довіряти. - Я знаю Анабель, як ніхто.
- Тебе вона не знає, нічого тобі не скаже. - Ти здивуєшся.
Що ти маєш на увазі?
Нічого.
Іди. Чого ти чекаєш?
У них є години відвідування. Тоді піду.
Ага, чудово.
Сидітимемо, склавши руки, і гаятимемо час.
Ти розумієш, що, як ми цього не зробимо, я помру?
Я ж не дурний. Звісно, я це знаю.
Ти взагалі хочеш зняти прокляття?
Ти серйозно?
Моя кузина померла, ти...
- Обережно! - А що, вона твоя дівчина?
- Не її вина, що твоя кузина накидалася. - Ти вчадів?
- Ану, повтори! - Годі!
- Може, якби ти вмів дихати... - Вибач!
Не займай мене!
Я приїхала з Німеччини
та хотіла дізнатися, чи Анабель Скотт у вашій лікарні?
- Вибачте, це конфіденційна інформація. - Розумію.
Я дуже хочу її побачити. Є хоч якийсь шанс її навідати?
Мені дуже прикро, пані. Мусите повернутися.
Отже... Можна зайти на дві хвилинки,
клянуся, усього дві хвилинки, не більше, і я піду. Обіцяю.
Вибачте, більше нічим не можу зарадити.
ОДЯГНИ ЦЕ СЬОГОДНІ, ЯКЩО ХОЧЕШ ДІЗНАТИСЯ БІЛЬШЕ — А
Анабель.
Гей!
Підвезти?
Ні, дякую. Хочу побути сама.
Може, я не хочу?
Це моя ніч, Лів.
То й що?
Твій найгірший кошмар — лишитися без зубів.
Запишися до стоматолога.
Я збрехав.
Будь ласка.
Їдьмо зі мною, і я скажу правду.
Добре.
Сідай.
- Тобі зручно? - Так.
Приїхали.
- Моя бабуня спить нагорі. - Ясно.
Ляльковий будиночок.
Нічого собі.
Здуріти можна.
Це ти?
Це я.
Вона така мила.
А це... вона?
Ага.
Моя мама.
Відьма Еймі. Так.
У моєї бабці є опікунство над Еймі.
Вона краще дбає про Еймі, ніж мама коли-небудь дбала.
Я її люблю...
коли вона твереза, але...
Коли нетвереза, вона...
Вона кривдить Еймі...
І це кошмар.
Мій найгірший кошмар, якщо чесно.
Тому я мушу захищати її сьогодні вночі.
Ненавиджу свою маму.
Іноді.
Власне, це...
останнє, що я сказала татові перед його смертю.
Мені шкода.
Я почала дурну сварку з татом.
Вибігла на озеро.
Пам'ятаю, що почула, як тріскається лід.
А потім раптом стемніло, і я перестала відчувати своє тіло.
Я опинилася в пастці під льодом.
І тут мене схопила й витягла татова рука.
Тоді я ще раз почула тріщання льоду.
І раптом тата не стало.
Ти не винна.
Звідки тобі було знати?
Гей, Лів.
- Ти в нормі? - Так, просто перевіряю, чи це насправді.
Лів.
Підійди ближче.
Візьмися за руку.
Берися!
Не те, чого ти чекала?
Не ображена. Ненавиджу цей сон.
Ти не можеш його змінити?
Не можу. Мене накачали ліками.
Ну, дякую за запрошення, мабуть.
Артур говорив з тобою про зниклу сторінку?
Артур знає, де ця сторінка.
Ми прочитали про підступ.
Прочитали про кошмари в коридорі снів.
Я намагалася його відмовити, та він не слухав.
Він вирвав сторінку, щоб я не знала, як усе скасувати.
Ого.
Так.
Він підлаштував, ніби я втратила відчуття реальності. Ніхто мені не вірив.
Кажуть, я психологічно нестійка дівчина.
Чи треба казати «діва»?
І не кажи. Це так по-сексистськи.
Насправді це означає невинну кров, а не цнотливу.
Артур знав про кошмари.
Він знав, що станеться з Персефоною.
І однаково це зробив.
Так.
Але навіщо йому це?
Не знаю. Мусиш з'ясувати.
Він мені не скаже.
У свідомості — ні.
Хочеш сказати...
Швидко, ти прокидаєшся. Знайди сторінку, нікому не кажи.
Хтось може бути в змові з Артуром.
Агов?
Глянь Артурів човен.
Лів?
Мамо. Гей!
Я тобі казала!
- Заради мене... - Геть від неї!
- Викинь те стерво з мого дому! - Відвали!
Як ти?
Еймі?
Ні-ні-ні. Еймі!
Еймі!
- Я маю викликати поліцію. - Ні!
- Що? - Анабель сказала...
Анабель?
- Ти серйозно говориш зараз про неї? - Ага.
Мою сестру забрали! Анабель — психопатка, ясно?
- Тому вона в лікарні «Вінтергауз». - «Вінтергауз»?
- Що? - Відколи тобі це відомо?
Мені Артур сказав. Але він мав мовчати. Це не наше діло.
Ясно.
- Ну, що ще тобі відомо? - Що?
Ви двоє щось задумали?
Ти вже здаєшся божевільною.
- Як Анабель, так? - Мені зараз не до цього.
Якщо не збираєшся допомагати, іди собі.
Я думав, ми маємо допомагати одне одному.
Привіт, Ґрейсоне...
Кошмар Генрі збувся.
Справжній, не той про зуби.
Тож залишилася тільки я.
У тебе є якір у сни Артура?
Можеш принести в школу? Поясню пізніше.
СПОГЛЯДАННЯ КРИВАВОГО МІСЯЦЯ СЬОГОДНІ ВНОЧІ
Привіт, Лів. Прийдеш сьогодні?
Уся школа буде. У нас публічне споглядання.
Місяць почервоніє.
Я знаю.
Не певна, що зможу прийти.
Приходь, буде весело.
Усе гаразд, Лів?
Лів, я тобі казав, що цього не робитиму.
Не можна вдиратися в сон друзів
- без їхнього відома... - Якщо скажемо йому, видамо себе.
Забирайтеся звідси!
Відваліть!
- Який придурок. - Хлопці, облиште.
Артур сказав, Анабель нічого не знає про сторінку.
Авжеж, він так сказав.
Артур — мій друг. Хоч ти мені дуже подобаєшся,
ми знайомі всього днів п'ять.
Ти можеш просто сказати нам, до чого це все?
Я не знаю, чи можу вам повністю довіряти.
Он воно як. Бачиш, Ґрейсоне? Як обернулося. Ясно.
Ми хочемо допомогти. Нам лиш треба знати, що ти замислила.
- Ну, ви мені не потрібні. - Що?
- Мені ніхто не потрібен. - Куди ти?
Чекай...
Одягніть захисні окуляри, коли працюєте з пальниками Бунзена.
ЩО ВІДБУВАЄТЬСЯ ЗА ЗАЧИНЕНИМИ ДВЕРИМА?
Зав'яжіть волосся, будь ласка. Дякую.
Як справи?
Що ти тут робиш, Зільбер?
З'ясував щось?
Вона не схотіла зустрітися.
- Ти починаєш мене бісити! - Вибач.
Заради бога.
Добре.
Не можу повірити, що роблю це.
Добре.
Так!
Де ти?
«Жертвоприношення діви.
У кривавого місяця ніч, коли всі сплатили свою ціну,
ви принесете останню жертву.
Убийте діву уві сні, і будете сновидами на віки вічні.
Та якщо діва стрепенеться і знищить книгу на терені сновидця,
двері буде закрито, прокляття знято, а всі кошмари — назад повернуто».
Лів!
Лів! Якого біса ти тут робиш?
Лів, ану повернися!
Кляте стерво!
Чорт!
Відчини!
Артур хоче принести діву в жертву за кривавого місяця,
щоб він міг потрапляти в будь-чий сон у всьому світі, довіку.
Це божевілля. Не можна, щоб у нього вийшло.
Не вийде. Якщо діва встигне знищити книгу.
Прокинуся і займуся цим.
Але ми не знаємо, яка діва: ти чи я.
- Твоя правда. - Треба зробити це разом.
Лів!
Прокинься! Лів!
Прокинься, Лів!
- Ти знущаєшся? - Ти справжній?
Знущаєшся, бляха.
Просто напиши їй...
- Ґрейсоне! - Що?
- Це може прозвучати дико. - Що?
Прочитала ту сторінку в сні Артура.
Як ти туди потрапила?
Вислухай мене.
- Що таке? - Це я зараз виявляю довіру до тебе.
Добре.
Якщо діва знищить книгу в кривавий місяць, який сьогодні,
то всі прокляття відкотяться.
Так, це добре.
- Так. - Нам всього лиш потрібна книга.
- Звісно, вона вже в тебе. - Мені потрібне твоє авто.
- Ти не вмієш водити. - Тому мені потрібен ти.
Їдьмо. Ну ж бо.
Я все правильно розумію?
- Ми заберемо її з психлікарні... - Атож.
...щоб діви могли знищити книгу та скасувати всі кошмари.
- Так. - Це наш план?
- Якщо коротко. - Зрозумів.
- Можеш їхати швидше? - Ні, не можу.
- Не глуши двигун. - Що? Ні...
Лів, я піду з тобою!
Ну, добре. Тоді я тут побуду.
Перепрошую. Чим можу допомогти?
Години відвідування скінчилися.
Так, власне я нова лікарка з Берліна.
- Як, кажете, вас звуть? - Д-р Франка Штейн.
Франкенштейн?
І, мабуть, ви прийшли побачити... Дракулу?
Слухайте, це лікарня для хворих людей. Я попрошу вас піти.
Добре.
Маю забрати одну вашу пацієнтку.
Інакше сьогодні мене принесуть у жертву в жахливому ритуалі
і збудеться мій найгірший кошмар.
Добре, я покличу лікаря.
Прошу, посидьте тут.
- Дякую. - Нема за що.
Анабель...
- Я тебе знайшла. - О боже.
Ти моя героїня.
Мусимо поспішати.
Покажи книгу.
- Попий трохи. - Дякую.
Ну ж бо.
Бляха. Що вони тут роблять?
Вона все зрозуміла.
Я ж казала, їм не можна довіряти.
- Якщо вона втече з Анабель, це кінець. - Я знаю.
Треба вшиватися звідси.
Вийдемо через задні двері.
Спробуймо авто Артура.
Він залишив ключ.
- Тепер він точно приб'є нас обох. - Можливо.
Лів!
Їдь!
Анабеле?
Анабеле!
О боже! Ґрейсон!
Зупини машину.
Анабеле, повільніше. Ти нас уб'єш!
Не нас, лише тебе.
Що?
Ти маєш померти сьогодні. Вибач.
Це сон?
Це твій сон, якщо точно.
- Коли я заснула? - Доволі давно.
Я дала тобі ліки, коли ти зайшла.
Вода! Але ж ти скотина!
Добирай слова.
- Ти сховала сторінку в Артуровому сні... - Довгенько ж ти.
Мені треба було лиш зникнути,
щоб хлопці почали шукати іншу діву мені на заміну.
Якщо розіб'єш машину, то й сама загинеш.
Ні. Тепер ти діва замість мене.
Я просто прокинуся.
Знаєш що? Ти здуріла.
Ні. Де вона?
Що ти робиш, Лів?
Сьогодні ти помреш так чи інак, наяву чи уві сні.
Це твій кошмар, пам'ятаєш?
Радо гляну на твою смерть.
Я знаю правила. Якщо я стрибну уві сні,
то прокинуся, перш ніж розіб'юся, отже, не помру.
Так, але ти діва.
Ти впевнена, що не помреш у цю особливу ніч?
Ти блефуєш.
Якщо ти так не хочеш, щоб я стрибнула, так і треба зробити.
Ти дещо забуваєш.
Мій якір не допоможе тобі, коли я не спатиму.
Це належить не лише тобі.
Якщо не спустишся звідти,
мені доведеться мучити твою сестричку в її снах, доки вона не помре.
Ти цього хочеш?
Добре, я спущуся.
- Рятуйте! - Лів!
- Ґрейсоне! Я тут. - Що сталося?
Накачала мене.
Гей! О боже.
Господи.
- Як ти? - Усе нормально.
Добре.
Анабель сказала, що пробереться в сон Мії. Ми мусимо її знайти.
- Я напишу іншим. - Гаразд.
Стривай, чому йде сніг? У цю пору року ніколи не йде сніг.
Збувається мій кошмар.
Починається. Місяць червоніє.
Ходімо.
- Усе буде добре. - Я покличу решту.
- Бляха-муха! - Ти в нормі?
- У тебе кепський вигляд, але ти жива. - Дякую, я над цим працюю.
- Ну ж бо. - Ця ніч справді особлива.
Повне місячне затемнення — рідкісне явище.
- Воно триває кілька хвилин. - Міє!
- Ти бачила Мію? - Вона пішла на дах.
Чекай, вона була сама?
Ні. З нею хтось був.
Анабель. Ходімо.
Це сумка Мії?
- Так, вона попросила допомогти... - Дякую.
- Анабеле! - Міє!
- Міє!
- Її тут немає. - Вони не могли зайти далеко.
- Я розбуджу її зсередини. - Вони десь тут.
Вирубай мене.
Це надто небезпечно. Анабель навіжена.
У мене є якір Мії.
Це єдиний спосіб.
Усе буде добре. Але про всяк випадок...
Ти мені дуже подобаєшся.
А ти подобаєшся мені.
А тепер вирубай.
Я серйозно.
Я не можу тебе вдарити...
Міє.
Міє, де ти?
Міє, де твої двері?
Де твої двері?
Міє!
- Ще вершків чи ще мармеладу? - Цього разу варення. Зробімо це.
Серйозно... у нас багато роботи.
- Багато. - Прекрасно.
Повидлом можемо не мастити. І так смачно.
Привіт, Лів.
Привіт, люба.
Досі сердишся на мене, Лів?
Ні.
Узагалі.
Добре. Тоді... Ну ж бо, повертайся до роботи.
Тату?
Що таке?
Вибач мені.
Усе добре, Лів.
Усе добре.
Усі сім'ї час від часу сваряться.
Ясно?
Це говорить про небайдужість.
Лів.
Я тебе люблю.
Я люблю тебе, тату.
Я знаю.
Ну ж бо.
Тепер до роботи.
Лів?
Я змерзла.
Я так сильно змерзла.
Міє!
Міє, прокинься!
Вона не може. Я підмішала їй наркоту.
Тому її сон замерзає.
Усе буде добре.
Твої сни завжди сонячні.
Благаю, Анабеле. Зупини це.
Усе буде добре.
Спершу ти маєш померти за мене.
Побачимося на льоду.
Бувай, тату.
Якщо я принесу себе в жертву, ти знищиш книгу й відпустиш Мію?
Гадаю, після принесення діви в жертву, книга мені більше не знадобиться.
Домовилися.
В іншому житті могли б дружити.
Це має бути одна з нас.
Нічого особистого.
Як і це.
Анабеле!
Анабеле, іди за мною!
Стрибай!
Лів?
Нащо бити так сильно?
Вона просила тебе, а ти не хотів.
Вибач, що я не хотів бити її трубою.
Мене посадять.
- Місяць... - Мені дуже шкода.
Кривавий місяць скінчився.
Ти в нормі?
- Де Мія? - Ми її знайшли.
- Ходімо. Ну ж бо. - Обережно. Усе добре.
Ну ж бо!
- Міє! - Лів!
Вона в нормі. Щойно прокинулася.
- Як ти? - Вона трохи не про собі.
- З нею все добре? - Де Анабель?
- Ти в порядку? - Анабель.
- Я викликав швидку. - А з Лів усе добре?
- Бляха. - З Лів усе добре. Ну, Ґрейсон її вдарив.
- Глянь на мій палець. - Хтось же мусив.
Що було в тому гидкому пунші?
- Анабеле. - Боже, який відстій.
Що сталося з книгою? Дивіться!
- Книга повністю знищена. - Що?
- Дивіться! - Куди все поділося?
- Дурня якась. - Джасе.
- Дай глянути. - Що?
- Мені здається, чи твоя рука ціла? - Що?
- Болить? - А хай йому...
Усе добре. Подіяло.
Якщо подіяло, то де Персефона?
- Думаю, подіяло. - Подіяло.
Прощавай, Анабеле.
На що ми дивимося?
Персефона.
- Якого хріна? - Відчепіться.
Якого біса?
Мені це лестить, але я не здивована, бо популярна.
Та все ж, що відбувається?
- Де ти була? - Якого...
Артуре, відчепися. Відвали.
Я споглядаю кривавий місяць. А ти де був?
Добраніч, Масло.
- Добраніч, Лів. - Добраніч.
У НЕЇ ВСЕ ДОБРЕ.
Добрий ранок.
- Добрий ранок, люба. - Добрий.
- У тебе все добре? - Краще, ніж добре.
Сніданок готовий.
Мамо?
Так?
Вибач, що я іноді буваю... якою буваю.
Усе нормально.
Як казав твій тато: «Це говорить про твою небайдужість».
Лів, не можу повірити, що ти здерла мій костюм.
- Це збіг. - Вона заплатила, щоб я сказала.
- Розважайтеся і будьте обережні. - Па-па.
Бувайте.
- Ти просто заздриш. - Не торкайся мене. Ти кошмар.
Колись у мене були кошмари. Повір мені, це ще квіточки.
Ти схожа на лиху близнючку Лів, і це мені подобається.
Так і не скажеш, що минув рік.
Ага.
Ти досі не розказав мені своє бажання.
Я побажав знайти когось, у кого зможу закохатися.
Когось такого, як ти.
Переклад субтитрів: Галина Шрам
Творчий керівник Альбіна Саженюк