‫סילבר וספר החלומות‬
‫איפה אני?‬
‫מה זה המקום הזה?‬
‫אבא?‬
‫אבא!‬
‫לא, אבא!‬
‫הצילו!‬
‫תתעוררי. אנחנו בלונדון.‬
‫- את בסדר? - כן.‬
‫מכאן.‬
‫מגניב.‬
‫סוף סוף הגעתן.‬
‫ברוכות הבאות ללונדון. איך היה החופש?‬
‫- באטר! - יצאנו לטייל בכל יום.‬
‫בואי.‬
‫אתן תאהבו את ארנסט.‬
‫יש לי הפתעה בשבילכן.‬
‫הכול יהיה נהדר.‬
‫אני שונאת את ההפתעות שלה.‬
‫שלום, בנות. ברוכות הבאות ללונדון.‬
‫זה ארנסט.‬
‫את בטח ליב. נעים להכיר.‬
‫ברוכה הבאה.‬
‫- ומיה, כמובן. - נעים להכיר. היי.‬
‫בואו ניכנס כדי שתפגשו את השאר.‬
‫- מי אלה השאר? - אין לי מושג.‬
‫- באטר, בואי. - לאן הגענו?‬
‫רק שזו לא תהיה קומונה.‬
‫אנחנו מאושרים שהצטרפתן אלינו.‬
‫- נכון, פלורנס? - כמובן.‬
‫אוכל לעלות למעלה?‬
‫עשירייה עד שנסיים לאכול, ותראה...‬
‫קערת המרק שלי ריקה.‬
‫- אתה משלם לה? - היא לא בדיוק אדם חברותי.‬
‫פלורנס, תישארי, בבקשה. את לא רוצה להכיר את הבנות?‬
‫בלתי ייאמן.‬
‫איפה אבא שלהן?‬
‫סליחה, הייתי צריך לצפות לזה.‬
‫לא, זה בסדר.‬
‫הוא מת.‬
‫לפני חמש שנים. הוא היה מעורב בתאונה.‬
‫- איזו תאונה? - פלורנס, די.‬
‫סליחה שאיחרתי.‬
‫- גרייסון. - הוא לא מצטער. שקרן.‬
‫סוף סוף.‬
‫היי. אני גרייסון.‬
‫ליב.‬
‫אני מיה. נעים להכיר.‬
‫היי.‬
‫מגניב.‬
‫בתיאבון.‬
‫אז אתן תגורו פה עכשיו?‬
‫- כמו משפחה חורגת. - כן.‬
‫לחיי התחלות חדשות.‬
‫לחיי ההחלפה של אבא.‬
‫ליב, אף אחד לא רוצה להחליף את אבא שלכן,‬
‫אבל לכולנו יש זכות להיות מאושרים.‬
‫בגלל זה את גוררת אותנו למדינה חדשה בכל שנה?‬
‫אני מצטערת על כך שאת יודעת לדבר חמש שפות.‬
‫אני מצטערת שאין לי מצב רוח לשחק במשפחה מאושרת עם זרים.‬
‫אני נותנת לך חודש. הוא לא יסבול אותך יותר מזה.‬
‫האתגר התקבל.‬
‫אני כל כך מצטערת.‬
‫- פלורנס, תוכלי להראות... - לא.‬
‫- אני מצטערת. - אני לא צריכה עזרה.‬
‫אני ממש מצטערת.‬
‫זה בסדר.‬
‫השירותים למעלה.‬
‫אוי, לא. זה על השטיח.‬
‫אל תיתנו לבאטר ללקק את זה.‬
‫יש סיבה שאנאבל עזבה.‬
‫לא בטוח שנצליח למצוא עלמה נוספת.‬
‫חכה.‬
‫- זה הסווטשירט שלי. - הוא ממש יפה.‬
‫בסדר. זה מסוכן מדי. למה שיחקנו במשחק הזה?‬
‫בחייך. אין כזה דבר עלמה. או שלפחות אנאבל לא הייתה עלמה.‬
‫טוב, ניסיון אחרון, ואחרי זה אני בחוץ. ביי.‬
‫אני שונא את הספר הזה.‬
‫היום נאפה פינוקים מיוחדים לחג המולד.‬
‫למינגטונס!‬
‫בדיוק, ואני אראה לכם איך להכין אותם.‬
‫שננסה?‬
‫- כן, זה קוקוס. - זה קוקוס.‬
‫- כן. - נחתוך את הספוגים לחצי,‬
‫- ואז נחתוך לריבועים. - כן.‬
‫- אני חולמת עליו הרבה. - באמת?‬
‫על מה את חולמת?‬
‫החלומות הם כמו הסרטון הזה.‬
‫אנחנו מכינים למינגטונס.‬
‫פתאום אנחנו בבית אדום יפהפה.‬
‫מעין קוטג', את יודעת?‬
‫- גם אני שם? - כמובן.‬
‫את ואבא עושים בלגן גדול, כמו תמיד.‬
‫הלוואי שיכולתי לדבר איתו שוב.‬
‫רק עוד פעם אחת.‬
‫להגיד לו שאני מצטערת.‬
‫הוא יודע.‬
‫הנה. הערב את מקבלת את השעון של אבא.‬
‫תמסרי לו ד"ש ממני.‬
‫אי אפשר למסור ד"ש בחלומות.‬
‫אי אפשר לדעת בוודאות.‬
‫אמסור לו ד"ש ממך.‬
‫אני הולכת לשתות משהו.‬
‫פתוח‬
‫גרייסון.‬
‫יש לך מזל שאבותיה של אנאבל לא רצו‬
‫שהאפר שלהם יפוזר בים הצפוני.‬
‫- בית הקברות הייגייט המחורבן, מכל המקומות. - חוץ מזה, חבר, לא כל כך מפחיד פה.‬
‫כן מפחיד פה. תראה את זה.‬
‫- היי, הנרי. מה נשמע, גריי? - היי, ג'ס.‬
‫היי, ארתי.‬
‫בסדר, משפחת סקוט.‬
‫עדיף שנחכה. אתה בטוח? הכול נראה אותו דבר.‬
‫- בסדר, גבר. תירגע. - הכול נראה מפחיד בחשכה.‬
‫כתוב שעלינו ליצור מעגל,‬
‫ולהרים את זרועותינו.‬
‫קדימה, גריי.‬
‫טוב, לא, אני לא מסוגל. אני מרגיש מטומטם.‬
‫- פשוט תרים את זרועותיך, גריי. - בבקשה. עלינו לעשות את זה, בסדר?‬
‫הראו לנו מי יחליף את אנאבל סקוט בזמן לליל כל הקדושים.‬
‫הראו לנו...‬
‫- מה זה? - לעזאזל.‬
‫טוב, זה לא צפוי.‬
‫מי זאת?‬
‫לעזאזל.‬
‫- מי זאת, גריי? - זו בחורה.‬
‫היי.‬
‫- גאון. מה אתה אומר. ברור. - זו אחותי החורגת החדשה.‬
‫זה ממש מוזר.‬
‫זאת אחותך החורגת החדשה?‬
‫- כן, אחת מהן. - לא עקבתי אחריכם.‬
‫כדאי לך לצלם, תמונה תחזיק יותר זמן.‬
‫היא נראית מגניבה.‬
‫אתה נראה... ממש מוזר.‬
‫אתה בקטע שלה?‬
‫לא. אני והיא, אנחנו כמעט...‬
‫קרובי משפחה.‬
‫אימא שלה שוכבת כרגע עם אבא שלי.‬
‫תן לי גם לראות.‬
‫למה אני חולם עליה?‬
‫- זה תת המודע שלי... - זאת היא.‬
‫היא הנבחרת.‬
‫נבחרתי למה? תגידו לי.‬
‫- לא, חבר'ה, היא לא הנבחרת. - היא כן.‬
‫- אני לא משקר. אני בטוח במאת האחוזים. - לזה קוראים...‬
‫זה צירוף מקרים.‬
‫אין צירופי מקרים, גרייסון. חוץ מזה, היא לא בסווטשירט שלך?‬
‫חבר'ה. "היא" נמצאת ממש מולכם.‬
‫כן, אחי. זה לא הסווטשירט שלך?‬
‫כן, היא לקחה את הסווטשירט שלי מחדר האמבטיה... בסדר.‬
‫כן, אני חושב שהיא יפה.‬
‫עופי מכאן!‬
‫- זה קצת אכזרי. - למה?‬
‫- היא לא אמיתית. - אולי היא כן.‬
‫אולי היא חולמת.‬
‫- איך נסביר את נוכחותה? - לעזאזל.‬
‫- חולמת? מה? - שוב.‬
‫- מה קורה? - אוי, לא.‬
‫- לעזאזל. - עלינו לזוז.‬
‫החלום שלך הופך לסיוט. בואו נחזור להיכל החלומות.‬
‫- חבר'ה, היא לא העלמה. - למה שלא תלכי?‬
‫מה לעזאזל קורה פה?‬
‫- היי. - בוקר טוב.‬
‫לא הייתה פה דלת ירוקה אתמול?‬
‫לא. למה?‬
‫- פלורנס, תוכלי להראות לבנות את בית הספר? - כמה?‬
‫אני לא מתחיל לשלם על כל דבר.‬
‫אז נוכל לחזור לפריז? לחיות עם האימא האמיתית שלנו במקום איתן?‬
‫אז לא יהיה סיור מלכותי. אני לא המדריכה שלהן.‬
‫- גרייסון! - אני לא הולך, אני חולה.‬
‫היום את מקבלת את השעון של אבא.‬
‫- שונאת את היום הראשון ללימודים. - אני את האחרון.‬
‫אני חושבת שבסדר פה.‬
‫יהיה בסדר.‬
‫טוב, מה שזה לא היה. דייזי?‬
‫- כן? - קחי אותה.‬
‫לקחת אותי לאן?‬
‫לצינוק.‬
‫לא, אני צוחקת, אראה לך את המקום.‬
‫טוב, מגניב.‬
‫בהצלחה.‬
‫שמי פרספונה פורטר-פרגרין. אני נשיאת בית הספר.‬
‫מגניב. מזל טוב.‬
‫את יודעת מה? את יכולה לקרוא לי פרסי. בכנות...‬
‫סליחה, חבר. תצביע לי שוב!‬
‫איפה נרצה להתחיל?‬
‫בקפטריה או במסדרונות? או...‬
‫בספרייה! ספרייה/מרכז המזמוזים, בואי נלך!‬
‫עשיתי שבעה סיורים בבתי ספר בחמש שנים.‬
‫אוכל לקבל את מספר הלוקר שלי?‬
‫בטח, הוא ממש פה.‬
‫וזה המפתח שלך.‬
‫הוא מקולל.‬
‫סליחה?‬
‫הלוקר. אומרים שהוא מקולל.‬
‫הוא היה שייך לאנאבל סקוט.‬
‫- אנאבל סקוט? - כן.‬
‫- מוזר. - למה?‬
‫אני מרגישה ששמעתי את השם הזה בעבר.‬
‫אולי.‬
‫זאת היא.‬
‫היא מתה?‬
‫לא, היא פשוט נעלמה.‬
‫אף אחד לא יודע איפה היא, אפילו לא החברים הכי טובים שלה.‬
‫ארתור, ג'ספר, הנרי, את תאהבי אותם.‬
‫- היא שם. - אם את בקטע של בנים.‬
‫- זאת היא. - זה המצב?‬
‫לא יכול להיות.‬
‫היי, לאן את הולכת?‬
‫ג'ספר, תבדוק שם.‬
‫- היא נעלמה. - אלוהים.‬
‫- בטוח שזו הייתה היא? - היא בטח לא התרחקה.‬
‫בואו נלך לבית של גריי.‬
‫זה הדבר הנכון לעשות. נמצא אותה שוב.‬
‫אני יודע שפישלת.‬
‫אי פעם חלמת על מישהו, ואז ראית אותו במציאות?‬
‫- את דלוקה על מישהו. אלוהים... - לא.‬
‫- ידעתי. - אני לא.‬
‫טוב, תירגעי. אני רק אומרת.‬
‫אבל אם באמת חלמת על מישהו ואז פגשת אותו במציאות...‬
‫בית הקברות הייגייט‬
‫- הוא איש חלומותייך. - בית הקברות הייגייט.‬
‫- עוד לא עיבדת את זה... - להתראות!‬
‫ליב, מה את עושה? זה האוטובוס הלא נכון!‬
‫זו המצבה מהחלום שלי.‬
‫משפחת סקוט...‬
‫משפחת סקוט‬
‫כל זה הופיע בחלום שלי.‬
‫זה בלתי אפשרי.‬
‫חלום שמרגיש אמיתי‬
‫האם תחלמו הלילה חלום צלול? אתגר החלימה הצלולה‬
‫חלימה צלולה.‬
‫זו היכולת לדעת שאתה חולם תוך כדי שאתה חולם,‬
‫ולהשיג שליטה על החלומות שלך.‬
‫שלב ראשון, בצע מבחן מציאות.‬
‫הבט על היד שלך. היא נראית מוזר?‬
‫אתה יכול לספור את האצבעות שלך, והאם משהו השתנה?‬
‫אם כן, יכול להיות שאתה חולם. אבל זו דוגמה מובנת מאליה.‬
‫כשצוללים עמוק יותר, מגלים שיש בזה הרבה יותר.‬
‫אחת, שתיים, שלוש, ארבע, חמש.‬
‫זה בסדר לארוב לה ככה? כולנו? אני לא יודע. אני מרגיש מוזר.‬
‫היא הנבחרת.‬
‫- היא הנבחרת שלך. - מה?‬
‫הוא רוצה לדבר איתה לבד.‬
‫אחרת למה התנהגת ככה בבית הקברות?‬
‫זה דווקא היה מעודן...‬
‫תסתום.‬
‫לעזאזל.‬
‫- מה אתה עושה? - תזמין אותה.‬
‫לא.‬
‫- גרייסון, הזמן שלנו אוזל. - אני לא רוצה לערב בזה את ליב.‬
‫היי...‬
‫חבר שלי, ארתור, עורך מסיבת ליל כל הקדושים בסוף השבוע.‬
‫כן. כולם יהיו שם.‬
‫וואו. חוץ ממני.‬
‫למה לא? היא לא תהיה מפחידה יותר מבית הקברות.‬
‫איזה בית קברות?‬
‫זה שקברתם בו את אנאבל?‬
‫בחייך, לא קברנו אותה.‬
‫ביתרנו אותה והאכלנו אותה לשחפים.‬
‫אלוהים, ארתור, זה... הוא צוחק.‬
‫טוב, אין לי תחפושת, אז...‬
‫הסווטשירט של גרייסון מתאים לך.‬
‫כן, תחזירי לי את הסווטשירט שלי.‬
‫הוא מאוד נעים.‬
‫כן, בגלל זה אני רוצה אותו בחזרה.‬
‫טוב, נתראה בקרוב.‬
‫- זה לא היה קשה, נכון? - היא לא אמרה שהיא באה.‬
‫בחייך, הנרי. היא לא תענה עכשיו.‬
‫מוזרה.‬
‫אידיוטים שכמותכם.‬
‫אם לא תצליחו לספור את אצבעותיכם, אתם חולמים.‬
‫אז הדלת הזו לא נפתחת?‬
‫באטר.‬
‫אבא?‬
‫מיה, את באמת חולמת עליו.‬
‫את לא יכולה להיכנס לשם.‬
‫את אנאבל.‬
‫מודה באשמה.‬
‫לא רציתי להיכנס לשם.‬
‫ברור שלא רצית.‬
‫זה פרטי.‬
‫מה שאת רוצה נמצא מאחורי הדלת.‬
‫כל שעלייך לעשות הוא ללכת למסיבה של ארתור, ותראי את אבא שלך שוב.‬
‫באטר.‬
‫אני צריכה תחפושת.‬
‫את לא אוהבת ללבוש את הבגדים שלך, נכון?‬
‫אני נראית נהדר, אתה לא חושב כך?‬
‫כן. זו תלבושת סיום בית ספר יסודי שלי.‬
‫- והפעם את מחזירה לי אותה. - וואו. זה הבית של ארתור?‬
‫כן. לארתור יש כסף.‬
‫היי, הסתפרת.‬
‫גילחתי את השיער שלי.‬
‫- אני אביא משקאות. אל תדברי עם הבנים. - בסדר, כן, אדוני. אחי.‬
‫אהוי, מלח.‬
‫אהוי, הנרי.‬
‫- את נראית נהדר. - תודה.‬
‫אתה נראה כמו פסיכופת.‬
‫תודה. לא ידעתי שעכשיו ליל כל הקדושים, זה פשוט היה תזמון טוב.‬
‫כן? איפה המסור?‬
‫השארתי אותו בתוך הקורבן האחרון שלי.‬
‫איפה זה צולם?‬
‫זה הבית של סבתא של אנאבל בספרד.‬
‫נסענו לשם באביב שעבר.‬
‫שם היא נמצאת עכשיו?‬
‫באמת שאין לי מושג.‬
‫- ליב. - ארתור.‬
‫אני שמח שהצלחת להגיע.‬
‫- את מוכנה? - בטח. מוכנה למה?‬
‫בואי. לא נרצח אותך.‬
‫מה זה, לעזאזל?‬
‫- זה רפואי. למיגרנות שלי. - כן?‬
‫- כן. - תנסי לשתות מים לשם שינוי.‬
‫מה נסגר?‬
‫- מצטער לגבי זה. בעיית דודנית. - אני שונאת אותך. לאן זה נעלם?‬
‫פרספונה היא דודנית שלך?‬
‫היא יותר כמו אחותו.‬
‫טוב, אני אחזור.‬
‫- נחמד. הפכנו ללהקה או משהו? - היית מתה.‬
‫זה הסטודיו של הוריי, אז לא לגעת בכלום.‬
‫- שמעת פעם על "ספר החלומות"? - לא.‬
‫היי, תפתחו את הדלת.‬
‫הוא יתעצבן.‬
‫- אתם אידיוטים. - גם אנחנו אוהבים אותך.‬
‫אמרתי שאני לא רוצה לערב בזה את ליב.‬
‫אולי אני לא רוצה להיות מעורבת במועדון הבנים הזה.‬
‫טוב, נהדר. אז בואי נלך הביתה.‬
‫לא, גרייסון! היא כבר חלק מזה. היא חולמת טבעית.‬
‫טוב, איך?‬
‫איך זה בכלל אפשרי?‬
‫- אני לא יודעת. - אין עותקים לספר, נכון?‬
‫לא נראה לי.‬
‫ביום הארוך בשנה האחרון, אנאבל הראתה לנו את ספר החלומות.‬
‫- הוא היה במשפחה שלה במשך דורות. - בסדר, אני יכולה לראות?‬
‫כדי לשחרר את הקסם שלו, ארבעה גברים ועלמה...‬
‫- "עלמה"? באמת? - לא בקטע של בתולה.‬
‫זה מה שהספר רוצה.‬
‫- זה ספר די סקסיסטי. - נכון.‬
‫ארבעה גברים ועלמה חייבים להשלים את המשחקים.‬
‫טקסים, אם תרצי.‬
‫כבר השלמנו את טקס החניכה הראשון.‬
‫מאז הפכנו לחולמים.‬
‫אנחנו...‬
‫מסוגלים להיכנס לחלומות של אחרים.‬
‫כעת אנאבל נעלמה ואנחנו צריכים עלמה חדשה.‬
‫למה היא נעלמה?‬
‫- היא עושה לנו "גוסטינג". - כמובן.‬
‫- היא זרקה אותו. - תשתוק.‬
‫תסתום אתה. רק...‬
‫- בסדר. - אל תספר לה הכול.‬
‫"כשיגיע ערב ליל כל הקדושים, את המשאלה הגדולה ביותר שלך יש להגשים."‬
‫אתם רציניים? זו בדיחה?‬
‫בחייכם, חבר'ה. אתם כתבתם את זה?‬
‫כן, זה פשוט טיפשי.‬
‫זו בדיחה?‬
‫אנחנו לא יודעים איך הצלחת לעשות את זה, או אם רק שיחקת משחק.‬
‫כמו שג'ס אמר, את חולמת טבעית. אז כדאי פשוט להפוך את זה לרשמי.‬
‫אז... מה דעתך?‬
‫ליב, את באמת לא חייבת.‬
‫היא מבוגרת מספיק כדי להחליט בעצמה.‬
‫אז מה את אומרת, סילבר? את בפנים?‬
‫בסדר, קדימה.‬
‫וואו, הבטחתם שלא תרצחו אותי.‬
‫תירגעי. אנחנו רק צריכים טיפת דם קטנטנה.‬
‫בסדר.‬
‫אני שונא דם. הוא גורם לי לרצות להקיא.‬
‫- אל תתעלף לנו שוב, בסדר? - מה? מעולם לא התעלפתי.‬
‫בסדר. הטקס קובע‬
‫שאנחנו צריכים לכתוב את החלומות שלנו על פיסת נייר ולשרוף אותה.‬
‫- מה המלכוד? - אחותי, אין שום מלכוד.‬
‫תמיד יש מלכוד.‬
‫- תעביר את העט. - בבקשה.‬
‫ג'ספר ראשון.‬
‫בסדר. תודה.‬
‫מה שאני באמת מייחל לו,‬
‫הוא להיות שחקן כדורסל מקצועי.‬
‫- נחמד. - ממש מפתיע.‬
‫אתה כבר אלוף, ג'סי.‬
‫גרייסון.‬
‫הלוואי...‬
‫שאהיה נשיא בית הספר.‬
‫זו משאלה נחמדה.‬
‫- גריי לנשיאות? - בהצלחה עם זה.‬
‫הלוואי שאחזור לאנאבל.‬
‫זה עצוב, אחי.‬
‫הנרי, אתה הבא בתור.‬
‫הלוואי...‬
‫זה לא עניינכם.‬
‫אחי, אתה רציני?‬
‫ליב?‬
‫הלוואי...‬
‫הלוואי שיכולתי לדבר שוב עם אבי.‬
‫הנה את.‬
‫נתראה בחלום שלך.‬
‫לעזאזל.‬
‫אנא קבלו לבמה את נשיא בית הספר החדש, גרייסון!‬
‫תודה!‬
‫- אני רק רוצה לומר שזה לא קשור לניצחון... - ברור שעל זה הוא חולם.‬
‫מה שחשוב הוא להיאבק על החלומות שלכם. הרגע הגשמתם לי אותם!‬
‫תודה לכם! אני אוהב אתכם!‬
‫קשוח, בנאדם.‬
‫זה יהיה כל כך ויראלי.‬
‫אני מצטערת.‬
‫ליב!‬
‫- בואי איתי. - מה?‬
‫בואי. תמהרי לפני שהכול משתבש.‬
‫- זה היה מוזר ממש. - זה היה קרוב.‬
‫אז מה זה המקום הזה, לעזאזל?‬
‫אה, כן. אנחנו קוראים לו "היכל החלומות".‬
‫זה המקום שבו כל החלומות מתחברים. לכל אחד יש דלת משלו.‬
‫אבל אפשר להיכנס רק אם אנחנו לובשים משהו ששייך לאדם שחולם, נכון?‬
‫כן, אנחנו קוראים להם עוגנים.‬
‫עוגנים? למה עוגנים? למה לא מפתחות? הם פותחים את הדלת, לא?‬
‫- תשתקי, חכמולוגית. - טוב, של מי החלום הזה?‬
‫אולי את חולמת עליי.‬
‫או שאתה חולם עליי.‬
‫- תתעוררי! ליב, תתעוררי! - מה?‬
‫- ליב, תתעוררי! תתעוררי! - מה?‬
‫- ליב, אסור לך לעשות את זה. - את מה?‬
‫- חלומות הם פרטיים, בסדר? - בסדר.‬
‫כדי להיות חלק מזה, את צריכה לכבד כמה חוקים.‬
‫טוב, אף אחד לא סיפר לי על אף חוק.‬
‫אני אומר לך עכשיו, תקשיבי.‬
‫חוק מספר אחת הוא לא לרחרח בחלומות של חברים שלך.‬
‫- אל תעשי את זה שוב. - בסדר.‬
‫תורידי אותם.‬
‫- מה? - תורידי את הבגדים שלי!‬
‫בסדר.‬
‫אל תיגעי בדברים שלי.‬
‫בסדר.‬
‫צפייה משותפת בירח הדם בעוד שלושה ימים‬
‫את בסדר?‬
‫הצביעו פרסי לנשיאות‬
‫לא שמעת?‬
‫לא.‬
‫מתי זה קרה?‬
‫לפני שעה.‬
‫הוא שבר את הזרוע. העונה שלו נגמרה.‬
‫אולי אפילו הקריירה שלו.‬
‫איזה סיוט. תצביעי לי!‬
‫הלילה אני איכנס לחלום שלך.‬
‫היי, הנרי. נחמד לראות אותך כאן.‬
‫זה?‬
‫כן, אני... תודה. אני תמיד ישנה ב...‬
‫בלבוש יום-יומי, כמו אדם משוגע.‬
‫בסדר. תסתמי ותלכי לישון.‬
‫מיה, איפה את?‬
‫שוב מרחרחת מסביב?‬
‫התלבשת יפה רק בשביל זה?‬
‫לא. ואתה?‬
‫- מה? זה? - כן.‬
‫לא, לא התלבשתי.‬
‫- תני לי להראות לך משהו. - בסדר.‬
‫תהיי הילדה הקטנה כשאני ישנה.‬
‫זה החלום שלך?‬
‫כן. מה הסגיר אותי?‬
‫לא, זה החלום של אחותי, איימי.‬
‫- היא נראית כמוך. - מי הברז האלה טעימים מאוד.‬
‫זה שוקו חם, טיפשונת.‬
‫- מותר לנו שוקו? - כן.‬
‫רק אל תספרי למכשפה.‬
‫- אני מבטיחה. - מי זה מקל הארטיק? אבא שלך?‬
‫לא, זה אני.‬
‫הכנתי אותו בשבילה, אבל...‬
‫עניבות פרפר הן לא הסגנון שלי, אבל איימי רצתה שאיראה אלגנטי. אז...‬
‫מה?‬
‫- אתה חמוד. - גם את.‬
‫מי מכם, ילדים טיפשים, השאיר את הלגו הארור שלו מפוזר?‬
‫- זה הופך לסיוט. - מה?‬
‫- איפה הדלת? - לעזאזל.‬
‫- יש עוד דרך לצאת מחלום. - בסדר, מהי?‬
‫תסתובבי. כמו בריקוד.‬
‫כשמסתובבים לאט בחלום, מגיעים למיקום חדש.‬
‫- בסדר, מגניב. מה עכשיו? - עכשיו נקפוץ.‬
‫מה?‬
‫לא. אתה צוחק? זה גבוה מדי.‬
‫את לא רוצה לדעת, אבל את תגלי.‬
‫אין מצב. לא.‬
‫קפיצה היא רק עוד דרך לצאת מחלום. את תתעוררי לפני שתפגעי בקרקע.‬
‫אני לא עושה את זה.‬
‫תרצי להישאר עם האימא המשוגעת שלי?‬
‫שלא תעז!‬
‫אחת, שתיים, שלוש, ארבע, חמש, שש, שבע...‬
‫למה את סופרת?‬
‫ולמה לעזאזל את נועלת נעליים?‬
‫קר לי ברגליים?‬
‫זה יותר מדי בשבילי כרגע. לילה טוב, ליב.‬
‫כולם פה משוגעים.‬
‫ליל ירח הדם יחול בעוד יומיים. כן, יומיים.‬
‫- נתראה אחר כך. - להתראות.‬
‫הבחור שלך?‬
‫- היי. - היי.‬
‫אז בקשר לאתמול בלילה...‬
‫לא קרה שום דבר.‬
‫מה זאת אומרת, לא קרה שום דבר?‬
‫קפצנו מבית בובות ענקי,‬
‫כמעט נתקענו בחלום של אחותך...‬
‫זה בסדר, ליב. טוב? פשוט תעזבי את זה.‬
‫אז למסיבת הבחירות שלי הערב, חשבתי‬
‫עלייך, עליי ועל עוד כמה אנשים במקום האהוב עליי.‬
‫אוסיף אותך לרשימה. אבל קודם תאחלי לי הצלחה, טוב?‬
‫בשביל מה?‬
‫הבחירות לנשיאות בית הספר. הן מתחילות בעוד עשר דקות.‬
‫בהצלחה.‬
‫- האם אחת מהמשאלות שלך התגשמה? - לא.‬
‫תירגע, חבר.‬
‫לא צריך קסם כדי לנצח את פרסי.‬
‫תירגע.‬
‫איך אני נראה?‬
‫כמו מורה מחליף, אחי.‬
‫זה לא נכון. תסתכל עליי.‬
‫הוא מזכיר את גב' מידלס. זוכרים?‬
‫אתה מהמם.‬
‫אני בטוחה שכולכם מתים לחזור לכיתה, אז נעשה את זה מהר.‬
‫הקולות נספרו.‬
‫והזוכה...‬
‫הוא גרייסון.‬
‫בוא ותישא כמה מילים, גרייסון.‬
‫תודה לכם, חברים. אני רק רוצה לומר שזה לא קשור לניצחון.‬
‫מה שחשוב הוא להיאבק על החלומות שלכם ולעולם לא להיכנע.‬
‫וכולנו חלמנו ביחד במשך זמן רב‬
‫והרגע הגשמתם לי אותם, אז תודה רבה לכם.‬
‫תודה.‬
‫תודה לכם! אני אוהב אתכם.‬
‫אנחנו אוהבים אותך, גרייסון.‬
‫לא.‬
‫מי לעזאזל עשה את זה? מי זה היה, לעזאזל?‬
‫תפסיקו.‬
‫מה נסגר?‬
‫לעזאזל, זה רע, אחי.‬
‫זה הסיוט הכי גרוע שלי.‬
‫אין מצב! אין מצב שזה קרה הרגע.‬
‫אבל החלום שלך התגשם.‬
‫כלומר, היא לא טועה. באמת ניצחת.‬
‫אלוהים!‬
‫מה נסגר?‬
‫שברתי את היד שלי לגמרי, והקריירה שלי גמורה...‬
‫זה הסיוט הכי גרוע שלי.‬
‫תודה לכולם. להתראות.‬
‫- לא, אני ישן. - גרייסון?‬
‫אז למה את טורחת לדפוק?‬
‫מצטערת, הרגל חדש רע.‬
‫טוב, אז זה שהסיוט של ג'ספר התגשם היה מאוד לא סביר, נכון?‬
‫מה הסיכוי שהסיוט שלך יתגשם? אחד למיליון?‬
‫- אחד למיליארד? - אני לא מבין, מה את מנסה לומר?‬
‫גרייסון, יש לי הרגשה נוראית בקשר לזה.‬
‫למה? מה זאת אומרת?‬
‫עלינו להסתכל בספר שוב.‬
‫אולי נגלה משהו.‬
‫כדאי לכם שזה יהיה טוב.‬
‫- אחי, על מה מדובר? - משהו בקשר לספר.‬
‫- מה את מחפשת? - את המלכוד.‬
‫לא כתוב כלום על מלכוד.‬
‫טוב, עכשיו כתוב.‬
‫- רגע, מה? - מה?‬
‫- תראו. - זה לא היה כתוב שם...‬
‫אני יודעת, תראו.‬
‫"המסירות הטהורה היא די והותר,‬
‫"כשעיניך עצומות, תראו את הנסתר."‬
‫"כשעיניך עצומות".‬
‫אפשר לראות את המלכוד רק בחלום.‬
‫"כל חלומותיכם יתגשמו במהרה, אבל גם כל הסיוטים של החבורה,‬
‫"כיוון שכולכם חייבים לשלם מחיר."‬
‫אני שונא את הספר הזה.‬
‫- מה אם הוא מקשיב? - אני חושב שהוא לא ישמע אותי.‬
‫הוא גורם לדברים להופיע. לך תדע.‬
‫חמישה אנשים, חמישה סיוטים.‬
‫- שלך התגשם. - כן.‬
‫- גם שלך. - כן, כמעט שכחתי מזה.‬
‫אחרי חצות. זה יכול להיות כל אחד מאיתנו.‬
‫ג'ספר שרף את פיסת הנייר שלו ראשון.‬
‫גרייסון היה השני.‬
‫- בעקבות הדפוס הזה, מי הבא בתור? - אני.‬
‫זה אני.‬
‫מה הסיוט הכי גרוע שלך?‬
‫טוב...‬
‫שלי הוא לטבוע מתחת לקרח.‬
‫לעזאזל.‬
‫- אלוהים. - טוב, זה סיוט דפוק.‬
‫- מה שלך? - שלי הוא לאבד את כל השיניים שלי.‬
‫- שטויות. - כן, בטח.‬
‫באמת, כולם סובלים מהסיוט הזה.‬
‫חבר'ה, תראו את הדלת של פרספונה.‬
‫לא!‬
‫- מה זה? - אני חושבת שזה נמס.‬
‫זה קרה בעבר?‬
‫- לא! - ראיתם את זה קורה בעבר?‬
‫זה קורה.‬
‫- מה זה? - ארתור, מה קורה?‬
‫ארתור!‬
‫- פרספונה התמכרה לסמים בגללי. - מה?‬
‫הסיוט הכי גרוע שלי הוא שהיא לוקחת מנת יתר ומתה.‬
‫- לעזאזל! - פאק.‬
‫סליחה, לא יכולתי...‬
‫- לא, לא. - הדלת של פרספונה.‬
‫מה נעשה עכשיו?‬
‫אנחנו חייבים למצוא אותה. ברגע זה.‬
‫נראה לי שאני יודעת איפה היא.‬
‫פרספונה!‬
‫- פרספונה! - היא לא מעוניינת בך, חבר.‬
‫לך תזדיין!‬
‫בסדר.‬
‫פרספונה!‬
‫היי, פרספונה!‬
‫היי!‬
‫היא לא... היא לא נושמת!‬
‫תתקשרו לאמבולנס, עכשיו!‬
‫פרספונה!‬
‫ליב! מה קרה? היא בסדר?‬
‫היא מתה בשירותים.‬
‫ליב!‬
‫כן, היא מתה ממנת יתר.‬
‫מה?‬
‫"ליב סילבר".‬
‫נראה שאת מתה מעייפות.‬
‫זה כנראה יקרה בקרוב.‬
‫אם כבר מדברים, קראתי על אבא שלך.‬
‫הוא נפל דרך הקרח לפני חמש שנים. מעניין מה הרג אותו קודם.‬
‫הקור?‬
‫או חוסר החמצן? היית איתו באותו יום?‬
‫מה? אני סקרנית, זה הכול.‬
‫- את חולה. - אין לי בעיה איתך.‬
‫בואי, באטר. ילדה טובה. ליב?‬
‫איפה היית כל הלילה? דאגתי לך.‬
‫כן, באטר.‬
‫משהו הגיע בשבילך.‬
‫בכית?‬
‫ליב, מה קורה?‬
‫פרספונה מבית הספר מתה.‬
‫מה?‬
‫אני פשוט מרגישה שהכול באשמתי. שוב.‬
‫לא. בואי הנה.‬
‫זו לא הייתה אשמתך.‬
‫הכול בסדר. יהיה בסדר.‬
‫אני יודעת שהכאב עכשיו בלתי נתפס.‬
‫פרספונה תמיד עוררה בנו השראה עם ההתלהבות שלה.‬
‫- היכולת שלה... - זה לא ייתכן.‬
‫...תמיד להמשיך.‬
‫חייבת להיות דרך לעצור את זה.‬
‫בשבועות ובחודשים הקרובים, תאהבו זה את זה. תתמכו זה בזה.‬
‫ויום אחר יום, זה יהיה קל יותר.‬
‫בסדר... אני לא יודע איך זה יעזור לנו...‬
‫- מי זה? - אי אפשר לקלף תרנגולת, ג'ס.‬
‫- טכנית, זאת מאגיה שחורה? - כמו לקחת מלחי אמבט, אבל...‬
‫כן, כמו צרור מרווה, לנופף עם נוצה או...‬
‫"להיפטר מאנרגיה שלילית, מישויות שליליות,‬
‫- "מרוחות רעות ומעשיהן המזיקים..." - כן, זה...‬
‫עשן לא יסיר מעלינו את הקללה.‬
‫- אנחנו צריכים לקרוא למגרש שדים. - חבר'ה, משהו חסר כאן.‬
‫בספר?‬
‫כן.‬
‫תראו, חסר פה דף בבירור.‬
‫כאן. "כדי לבטל את התגשמות הסיוטים, את הקללה ניתן להסיר בשתי דרכים."‬
‫- ואז חסר דף. מי יעשה דבר כזה? - מי עשה את זה?‬
‫- אנאבל. - מה?‬
‫- היא בחיים? - כמובן.‬
‫אתה יודע איפה היא?‬
‫אנאבל בילתה כל כך הרבה זמן בחלומותיה, שהיא אהבה אותם יותר מהמציאות.‬
‫טוב, ו...? אז?‬
‫היא כבר לא ידעה מה היה אמיתי ומה היה חלום.‬
‫- טוב, מה הנקודה? - היא ניסתה לקפוץ מגשר.‬
‫למה שהיא תעשה זאת?‬
‫- היא חשבה שהיא מתעוררת. - למה אתה מספר את זה עכשיו?‬
‫- למרבה המזל, היא נכשלה. - למרבה המזל.‬
‫- אלוהים. - היא מתאוששת במוסד לחולי נפש.‬
‫נהדר. אז איפה היא?‬
‫- באיזה בית חולים? - הבטחתי שלא אספר.‬
‫אפילו לא לנו?‬
‫אתה גאה בסוד המחורבן והקטן שלך?‬
‫אמת‬
‫אמרתי לך שזה רעיון גרוע.‬
‫אם אתה יודע איפה אנאבל, והיא יודעת איפה הדף הזה, אנחנו צריכים להשיג אותו.‬
‫זו הדרך היחידה לסדר את הבלגן...‬
‫אנחנו לא נעשה כלום, ליב. אני אעשה את זה.‬
‫- אנחנו באים איתך. - לא, אתם לא!‬
‫- ברור שאנחנו לא יכולים לבטוח בך. - אני מכיר את אנאבל יותר טוב מכולם.‬
‫- היא לא מכירה אותך, היא לא תדבר איתך. - חכה ותראה.‬
‫מה זה אמור להביע?‬
‫כלום.‬
‫לך. למה אתה מחכה?‬
‫יש שעות ביקור. אלך בזמן המתאים.‬
‫כן. נהדר.‬
‫בוא פשוט נשב ונבזבז זמן.‬
‫אתה מבין שאם לא נעשה את זה, אני אמות?‬
‫אני לא טיפש. ברור שאני יודע.‬
‫אתה בכלל רוצה לבטל את הקללה?‬
‫את רצינית?‬
‫דודנית שלי מתה, חתיכת...‬
‫- היי, תיזהר! - למה, היא החברה שלך?‬
‫- זו לא אשמתה שדודנית שלך השתמשה בסמים. - השתגעת?‬
‫- תגיד את זה שוב! - מספיק!‬
‫- אולי אם היית יודע לנשום... - אני מצטער!‬
‫אל תיגע בי!‬
‫הגעתי לביקור מגרמניה,‬
‫ורציתי לדעת אם אנאבל סקוט נמצאת בבית החולים שלכם?‬
‫- מצטערת, זה מידע מסווג. - אני מבינה.‬
‫אז אני באמת רוצה לראות אותה. יש אפשרות שאוכל לבוא לבקר?‬
‫אני ממש מצטער, גברת. תצטרכי לחזור.‬
‫אז אם אגיע רק לשתי דקות,‬
‫אני נשבעת, רק שתי דקות ואז אעזוב. אני מבטיחה.‬
‫מצטער שלא יכולתי לעזור יותר.‬
‫"תענדי את זה הלילה אם את רוצה לדעת עוד - א'"‬
‫אנאבל.‬
‫היי!‬
‫צריכה טרמפ?‬
‫לא, תודה. אני רוצה להיות לבד.‬
‫מה אם אני לא?‬
‫זה הלילה שלי, ליב.‬
‫בסדר. אז מה?‬
‫הסיוט הכי גדול שלך הוא לאבד את השיניים.‬
‫תקבע תור לרופא שיניים.‬
‫שיקרתי.‬
‫בבקשה.‬
‫בואי איתי ואני אגיד לך את האמת.‬
‫בסדר.‬
‫תעלי.‬
‫- את בסדר? - כן.‬
‫הגענו.‬
‫- סבתא שלי ישנה למעלה. - בסדר.‬
‫בית הבובות.‬
‫זה משוגע.‬
‫זה מטורף.‬
‫זה אתה?‬
‫זה אני.‬
‫היא מתוקה כל כך.‬
‫האם זאת... היא?‬
‫כן.‬
‫אימא שלי.‬
‫המכשפה של איימי. כן.‬
‫סבתא שלי קיבלה משמורת על איימי.‬
‫היא דואגת לאיימי טוב יותר משאימא שלי תוכל אי פעם.‬
‫אני אוהב אותה...‬
‫כשהיא פיכחת, אבל...‬
‫כשהיא לא, היא...‬
‫המחשבה שהיא תפגע באיימי...‬
‫זה סיוט מוחלט.‬
‫זה הסיוט הגדול ביותר שלי, ליתר דיוק.‬
‫בגלל זה אני צריך להגן עליה הלילה.‬
‫אני שונא את אימא שלי.‬
‫לפעמים.‬
‫למען האמת, זה היה...‬
‫הדבר האחרון שאמרתי לאבא שלי לפני שהוא מת.‬
‫אני מצטער.‬
‫התחלתי ויכוח מטופש עם אבא שלי.‬
‫רצתי החוצה לאגם.‬
‫ואני זוכרת ששמעתי את הקרח נסדק.‬
‫ואז פתאום נהיה חשוך וכבר לא יכולתי להרגיש את הגוף שלי.‬
‫הייתי לכודה מתחת לקרח.‬
‫ואז היד של אבא שלי תפסה אותי והוציאה אותי.‬
‫ואז שמעתי את הקרח נסדק שוב.‬
‫ופתאום אבא שלי נעלם.‬
‫זו לא אשמתך.‬
‫איך היית אמורה לדעת?‬
‫היי. ליב.‬
‫- את בסדר? - כן, אני רק בודקת אם זו המציאות.‬
‫ליב.‬
‫תתקרבי.‬
‫תפסי את היד.‬
‫תפסי אותה!‬
‫לא מה שציפית לו?‬
‫זה מובן. אני שונאת את החלום הזה.‬
‫ואת לא יכולה לשנות אותו?‬
‫אני לא יכולה. הם סיממו אותי.‬
‫טוב, תודה על ההזמנה, אני מניחה.‬
‫ארתור דיבר איתך על הדף החסר?‬
‫ארתור יודע איפה הדף הזה.‬
‫אני וארתור קראנו על המלכוד.‬
‫קראנו על הסיוטים בהיכל החלומות.‬
‫ניסיתי לעצור אותו, אבל הוא לא הקשיב.‬
‫הוא קרע את הדף הזה, כדי שלא אראה איך לבטל את זה.‬
‫וואו.‬
‫כן.‬
‫הוא גרם לזה להיראות כאילו איבדתי את חוש המציאות. אף אחד לא האמין לי.‬
‫אומרים שאני בחורה שברירית מבחינה פסיכולוגית.‬
‫או שעליי לומר, "עלמה"?‬
‫אני יודעת, נכון? סופר-סקסיסטי.‬
‫המשמעות של המילה היא דם חף מפשע, לא בתולה.‬
‫ארתור ידע על הסיוטים.‬
‫הוא ידע מה יקרה לפרספונה.‬
‫והוא עשה את זה בכל מקרה.‬
‫כן.‬
‫אבל למה שהוא יעשה את זה?‬
‫אני לא יודעת. את חייבת לגלות.‬
‫הוא לא יספר לי.‬
‫לא במודע.‬
‫את מתכוונת...‬
‫מהר, את מתעוררת. מצאי את הדף ואל תספרי לאף אחד.‬
‫אי אפשר לדעת מי מהבנים עוזר לארתור.‬
‫שלום?‬
‫תבדקי בסירה שלו.‬
‫ליב?‬
‫אימא. היי!‬
‫אמרתי לך!‬
‫- למעני... - תתרחקי ממנה!‬
‫- תוציא את הכלבה הזאת מהבית שלי! - עופי מכאן!‬
‫את בסדר?‬
‫איימי?‬
‫לא, לא. איימי!‬
‫איימי!‬
‫- אני חייב להתקשר למשטרה. - לא!‬
‫- מה? - אנאבל אמרה...‬
‫אנאבל?‬
‫- את באמת מדברת עליה עכשיו? - כן.‬
‫אחותי נעלמה! לאנאבל יש בעיות נפשיות, בסדר?‬
‫- בגלל זה היא בבית החולים וינטרהאוס. - וינטרהאוס?‬
‫- מה? - כמה זמן אתה יודע את זה?‬
‫ארתור סיפר לי. הוא לא היה אמור לספר לאף אחד. זה לא ענייננו.‬
‫בסדר.‬
‫- טוב, מה עוד אתה יודע? - מה?‬
‫שניכם מתכננים משהו?‬
‫את מתחילה להישמע משוגעת, ליב.‬
‫- כמו אנאבל, או מה? - אני לא יכול להתמודד עם זה עכשיו.‬
‫אם את לא מתכוונת לעזור לי, תתחפפי.‬
‫חשבתי שאנחנו אמורים לעזור זה לזה.‬
‫היי, גרייסון...‬
‫הסיוט של הנרי התגשם.‬
‫האמיתי, לא הסיוט עם השיניים.‬
‫אז אני היחידה שנשארה.‬
‫יש לך עוגן לחלומות של ארתור?‬
‫תוכל להביא אותו לבית הספר? אני אסביר מאוחר יותר.‬
‫צפייה משותפת בירח הדם הלילה‬
‫היי, ליב. את באה היום?‬
‫כל בית הספר יהיה שם. תהיה צפייה ציבורית.‬
‫כלומר, הירח יאדים.‬
‫אני יודעת.‬
‫אני לא בטוחה שאספיק.‬
‫תבואי, יהיה כיף.‬
‫הכול בסדר, ליב?‬
‫ליב, אמרתי לך, אני לא עושה את זה.‬
‫זה בסיסי, לא נכנסים לחלום של חבר‬
‫- בלי שהוא ידע... - אם נספר לו, נחשוף את עצמנו.‬
‫עופו מכאן!‬
‫לכו תזדיינו!‬
‫- איזה שמוק. - תעזבו את זה, חבר'ה.‬
‫ארתור אמר שאנאבל לא יודעת שום דבר על הדף.‬
‫ברור שהוא אמר את זה.‬
‫ארתור הוא חבר שלי. ואני ממש מחבב אותך,‬
‫אבל אנחנו מכירים אותך בערך חמישה ימים.‬
‫אז את יכולה בבקשה רק לספר לנו במה מדובר?‬
‫אני לא יודעת אם אני יכולה לסמוך עליכם.‬
‫בדיוק ככה. אתה רואה, גרייסון? זה הופך לזה. בסדר.‬
‫אנחנו רוצים לעזור לך. אנחנו רק צריכים לדעת מה את זוממת.‬
‫- טוב, אני לא צריכה אתכם. - מה?‬
‫- אני לא צריכה אף אחד. - לאן את הולכת?‬
‫חכי...‬
‫אל תורידו את המשקפיים בזמן שאתם עם המבער, בבקשה.‬
‫מה קורה מאחורי דלתיים סגורות?‬
‫לאסוף את השיער, בבקשה. תודה.‬
‫מה קורה?‬
‫מה את עושה כאן, סילבר?‬
‫גילית משהו?‬
‫היא סירבה לראות אותי.‬
‫- את מתחילה לעלות לי על העצבים. - אני מצטערת.‬
‫לכל הרוחות.‬
‫בסדר.‬
‫אני לא מאמינה שאני עושה את זה.‬
‫בסדר.‬
‫כן!‬
‫איפה אתה?‬
‫"קורבן העלמה.‬
‫"בליל ירח הדם, אחרי שכולם שילמו את המחיר,‬
‫"הקורבן הסופי הופך להיות נהיר.‬
‫"את העלמה בליבת החלום יש להרוג ולנצח תוכלו לחלום ולחגוג.‬
‫"אבל אם העלמה לחלום נכנסת ואת הספר על אדמתו של החולם הורסת,‬
‫"הדלתות ייסגרו ויסיימו את הקללה וכל הסיוטים יחזרו לנקודת ההתחלה."‬
‫ליב!‬
‫ליב! מה נראה לך שאת עושה?‬
‫ליב, תחזרי!‬
‫כלבה מזדיינת!‬
‫לעזאזל!‬
‫תיפתחי, תיפתחי!‬
‫ארתור רוצה להקריב את העלמה בליל ירח הדם,‬
‫כדי שהוא יוכל להיכנס לכל חלום, בכל רחבי העולם, לנצח.‬
‫זה מטורף. אסור לנו לתת לו להצליח.‬
‫הוא לא יצליח. לא אם העלמה תשמיד את הספר קודם.‬
‫אני אתעורר ואביא אותו.‬
‫אבל אנחנו לא יודעות איזו עלמה, אני או את.‬
‫- את צודקת. - עלינו לעשות את זה ביחד.‬
‫ליב!‬
‫תתעוררי, ליב!‬
‫- את צוחקת עליי, לעזאזל? - אתה אמיתי?‬
‫את בדיחה מזוינת.‬
‫היי, פשוט תסמס לה...‬
‫- גרייסון! - מה?‬
‫- בסדר, אולי זה יישמע מטורף. - מה?‬
‫קראתי את הדף החסר בחלום של ארתור.‬
‫איך נכנסת לחלום שלו?‬
‫תקשיב. תקשיב לי.‬
‫- מה? - אני בוטחת בך, בסדר?‬
‫בסדר.‬
‫אם העלמה תהרוס את הספר בירח הדם, שחל הלילה,‬
‫כל הקללות מתהפכות.‬
‫טוב, ליב, זה דבר טוב.‬
‫- כן. - טוב, רק צריך להביא את הספר.‬
‫- כמובן, הוא כבר אצלך. - כן, ואני צריכה את המכונית שלך.‬
‫- את לא יודעת לנהוג. - לכן אני צריכה אותך.‬
‫בואי נלך.‬
‫טוב, אז רק תני לי להבין.‬
‫- נוציא את אנאבל מבית החולים לחולי נפש... - נכון.‬
‫...כדי שהעלמות יהרסו את הספר ויחזירו לאחור את כל הסיוטים.‬
‫- כן. - זו התוכנית?‬
‫- על קצה המזלג. - הבנתי.‬
‫- תוכל לנהוג מהר יותר? - לא.‬
‫- תשאיר את המנוע פועל. - מה? לא...‬
‫ליב, אני בא איתך!‬
‫טוב, בסדר. אז אישאר פה.‬
‫סלחי לי, גברתי. אני יכול לעזור לך?‬
‫שעות הביקור הסתיימו להיום.‬
‫כן, למעשה אני הרופאה החדשה מברלין.‬
‫- איך קוראים לך? - ד"ר פרנקה שטיין.‬
‫פרנקנשטיין?‬
‫ואני מניח שאת כאן כדי לבקר את... דרקולה?‬
‫גברתי, זה בית חולים לאנשים חולים. אני אצטרך שתעזבי.‬
‫בסדר.‬
‫עליי להוציא מכאן מטופלת.‬
‫אחרת, יקריבו אותי הלילה בטקס דם נוראי‬
‫והסיוט הגרוע ביותר שלי יתגשם.‬
‫טוב, תני לי לקרוא לרופא בשבילך.‬
‫בבקשה, שבי שם.‬
‫- תודה. - אין בעיה.‬
‫אנאבל, אנאבל...‬
‫- מצאתי אותך. - אלוהים.‬
‫את הגיבורה שלי.‬
‫עלינו למהר.‬
‫תראי לי את הספר.‬
‫- תשתי משהו. - תודה.‬
‫קדימה.‬
‫לעזאזל. מה הם עושים כאן?‬
‫היא גילתה הכול.‬
‫אמרתי לך שאי אפשר לסמוך עליהם.‬
‫- אם היא ואנאבל יברחו, זה נגמר. - אני יודע.‬
‫אנחנו צריכות לצאת מכאן.‬
‫נצא מהדלת האחורית.‬
‫ננסה את הרכב של ארתור.‬
‫הוא השאיר את המפתח.‬
‫- עכשיו הוא בטוח יהרוג את שתינו. - אולי.‬
‫ליב!‬
‫סעי!‬
‫אנאבל?‬
‫אנאבל!‬
‫אלוהים! גרייסון!‬
‫עצרי את המכונית.‬
‫אנאבל, תאטי. את תהרגי אותנו.‬
‫לא אותנו, רק אותך.‬
‫מה?‬
‫את חייבת למות הלילה. אני מצטערת.‬
‫זה חלום?‬
‫זה החלום שלך, ליתר דיוק.‬
‫- מתי נרדמתי? - לפני זמן מה.‬
‫סיממתי אותך כשבאת לחדר שלי.‬
‫המים! את דפוקה!‬
‫תדברי יפה, בבקשה.‬
‫- החבאת את הדף בחלומו של ארתור... - לקח לך זמן מה.‬
‫כל מה שהייתי צריכה לעשות זה להיעלם‬
‫כדי שהבנים יתחילו לחפש אחרי עלמה אחרת שתחליף אותי.‬
‫אם תרסקי את המכונית, גם את תמותי.‬
‫לא. את החלפת אותי כעלמה.‬
‫אני פשוט אתעורר.‬
‫את יודעת מה? את משוגעת.‬
‫לא. איפה הספר?‬
‫מה את עושה, ליב?‬
‫את תמותי הלילה, בין אם תהיי ערה ובין אם תישני.‬
‫זה הסיוט שלך, זוכרת?‬
‫אני אשמח לראות אותך מתה.‬
‫אני מכירה את החוקים. אם אני קופצת בחלום,‬
‫אתעורר לפני שאפגע בקרקע, אז אני לא אמות.‬
‫נכון, אבל את העלמה.‬
‫למה את כל כך בטוחה שלא תמותי בלילה המיוחד הזה?‬
‫את מבלפת.‬
‫אם את באמת לא רוצה שאקפוץ, אז זה הדבר הנכון לעשות.‬
‫את שוכחת משהו.‬
‫העוגן שלי לא יעזור לך יותר מדי כשאני ערה.‬
‫הוא לא שייך רק לך.‬
‫אם לא תרדי משם,‬
‫אני אצטרך לענות את אחותך המתוקה בחלומותיה עד שהיא תמות.‬
‫את רוצה את זה?‬
‫טוב, ארד למטה.‬
‫- הצילו! - ליב!‬
‫- גרייסון! אני כאן. - מה קרה?‬
‫היא סיממה אותי.‬
‫היי! אלוהים.‬
‫אלוהים.‬
‫- את בסדר? - כן.‬
‫בסדר.‬
‫אנאבל אמרה שהיא תיכנס לחלום של מיה. אנחנו צריכים למצוא אותה.‬
‫- אני אסמס לאחרים. - בסדר.‬
‫רגע, למה יורד שלג? אף פעם לא יורד שלג בזמן הזה בשנה.‬
‫זה הסיוט שלי שמתגשם.‬
‫זה מתחיל. הירח מאדים.‬
‫בואי.‬
‫- יהיה בסדר. - אתקשר לאחרים.‬
‫- אלוהים אדירים! - את בסדר?‬
‫- את נראית זוועה, אבל לפחות את בחיים. - כן, תודה, אני עובדת על זה.‬
‫- קדימה. - זהו לילה מיוחד מאוד.‬
‫ליקוי ירח מוחלט הוא תופעה נדירה.‬
‫- הוא נמשך רק כמה דקות. - מיה!‬
‫- דייזי, ראית את מיה? - היא עלתה לגג.‬
‫רגע, היא הייתה לבד?‬
‫לא. הייתה איתה מישהי.‬
‫אנאבל. טוב, בואו נלך.‬
‫זה התיק של מיה?‬
‫- כן, היא אמרה שהיא צריכה עזרה... - תודה.‬
‫- אנאבל! - מיה!‬
‫- מיה! - מיה!‬
‫- היא לא כאן. - הן לא יכלו להתרחק מדי.‬
‫- אני אעיר אותה מבפנים. - הן כאן איפשהו.‬
‫אתה חייב לעלף אותי.‬
‫זה מסוכן מדי. אנאבל משוגעת.‬
‫העוגן של מיה בידי.‬
‫זו הדרך היחידה.‬
‫זה יהיה בסדר. אבל ליתר ביטחון, אני...‬
‫אני ממש מחבבת אותך.‬
‫גם אני מחבב אותך.‬
‫עכשיו תעלף אותי.‬
‫אני מתכוונת לזה.‬
‫ליב, אני לא אכה אותך...‬
‫מיה, מיה, מיה...‬
‫מיה, איפה את?‬
‫מיה, איפה הדלת שלך?‬
‫איפה הדלת שלך?‬
‫מיה!‬
‫- עוד קצפת או עוד מרמלדה? - זמן לריבה. בואי נעשה את זה.‬
‫באמת, באמת... אנחנו צריכים לשים הרבה.‬
‫- הרבה. - מצוין.‬
‫אנחנו לא חייבים לאכול את זה. זה טוב.‬
‫היי, ליב.‬
‫היי, מותק.‬
‫עדיין כועסת עליי, ליב?‬
‫לא.‬
‫בכלל לא.‬
‫טוב. אז... קדימה, תחזרי לעבודה.‬
‫אבא?‬
‫כן, מה קורה?‬
‫אני מצטערת.‬
‫ליב, זה בסדר.‬
‫זה בסדר.‬
‫בכל משפחה רבים מדי פעם.‬
‫בסדר?‬
‫זה סימן שאכפת לנו.‬
‫ליב.‬
‫אני אוהב אותך.‬
‫אני אוהבת אותך, אבא.‬
‫אני יודע.‬
‫קדימה.‬
‫עכשיו תחזרי לעבודה.‬
‫ליב?‬
‫קר לי.‬
‫קר לי מאוד.‬
‫מיה!‬
‫מיה. מיה, תתעוררי!‬
‫היא לא יכולה. סיממתי אותה.‬
‫בגלל זה החלום שלה קופא.‬
‫את תהיי בסדר.‬
‫תמיד שמשי בחלומות שלך.‬
‫בבקשה, אנאבל. תעצרי את זה.‬
‫את תהיי בסדר.‬
‫קודם את צריכה למות למעני.‬
‫אני אראה אותך על הקרח.‬
‫ביי, אבא.‬
‫אם אקריב את עצמי, את תהרסי את הספר ותשחררי את מיה?‬
‫אני מניחה שברגע שנקריב את העלמה, לא אזדקק עוד לספר.‬
‫עשינו עסק.‬
‫בחיים אחרים אולי היינו חברות.‬
‫זו חייבת להיות אחת מאיתנו.‬
‫זה לא אישי.‬
‫גם זה לא.‬
‫אנאבל!‬
‫אנאבל, בואי אחריי!‬
‫תקפצי!‬
‫ליב?‬
‫למה הכית אותה כל כך חזק?‬
‫היא ביקשה ממך ולא הסכמת. אתה פחדן.‬
‫סליחה שלא הכיתי אותה עם צינור מתכת!‬
‫אלוהים, אני אלך לכלא.‬
‫- הירח... - אני ממש מצטער.‬
‫ירח הדם נגמר.‬
‫את בסדר?‬
‫- איפה מיה? - מצאנו אותה.‬
‫- נלך. קדימה. - לאט. את בסדר.‬
‫קדימה!‬
‫- מיה! - ליב!‬
‫היא בסדר, בדקתי אותה. היא התעוררה.‬
‫- מה שלומך? - קצת מבולבלת, אבל בסדר.‬
‫- היא בסדר? - איפה אנאבל?‬
‫- את בסדר? - אנאבל.‬
‫- התקשרתי לאמבולנס. - ליב בסדר?‬
‫- אלוהים. - גם ליב בסדר. גרייסון הכה אותה.‬
‫- תסתכלי על האצבע שלי. - מישהו היה חייב.‬
‫מה היה בפונץ' הדוחה הזה?‬
‫- אנאבל. - אלוהים, הכול דפוק כל כך.‬
‫חבר'ה, מה קרה לספר? תראו!‬
‫- הספר נהרס לחלוטין. - מה?‬
‫- תראו! - לאן הכול נעלם?‬
‫- זה משוגע. - ג'ס.‬
‫- תן לי לראות. - מה?‬
‫- זה רק אני או שהזרוע שלך בסדר גמור? - מה?‬
‫- כואב לך? - אלוהים...‬
‫היא בסדר. זה עבד.‬
‫אם זה עבד, אז איפה פרספונה?‬
‫- נראה לי שזה עבד. - זה עבד, גבר.‬
‫להתראות, אנאבל.‬
‫במה אנחנו מסתכלים?‬
‫- מה נסגר? - רדו ממני.‬
‫מה זה, לכל הרוחות?‬
‫זה מחמיא לי, אבל זה לא מפתיע אותי, כי אני פופולרית.‬
‫אבל עדיין, מה קורה?‬
‫- איפה היית? - מה נס...‬
‫ארתור, תרד ממני. תעוף מכאן.‬
‫צפיתי בירח הדם. איפה אתה היית?‬
‫לילה טוב, באטר.‬
‫- לילה טוב, ליב. - לילה טוב.‬
‫היא בסדר.‬
‫בוקר טוב.‬
‫- בוקר אור, מותק. - בוקר.‬
‫- הכול בסדר? - יותר מבסדר, למען האמת.‬
‫ארוחת הבוקר מוכנה, בסדר?‬
‫אימא?‬
‫כן?‬
‫אני מצטערת שלפעמים... אני מתנהגת ככה.‬
‫את נהדרת.‬
‫כמו שאביך היה אומר, זה מראה שאכפת לך.‬
‫ליב, אני לא מאמין שהעתקת את התחפושת שלי.‬
‫- זה צירוף מקרים. - היא שילמה לי לספר לה.‬
‫- תיהנו ותשמרו על עצמכם. - ביי.‬
‫ביי.‬
‫- אתה פשוט מקנא. - אל תיגעי בי. את סיוט.‬
‫היו לי סיוטים בעבר. תאמין לי, זה שום דבר.‬
‫את נראית כמו האחות התאומה המרושעת של ליב ואני לא שונא את זה.‬
‫קשה להאמין שעברה שנה, נכון?‬
‫נכון.‬
‫עדיין לא אמרת לי מה הייתה המשאלה שלך.‬
‫ייחלתי למצוא מישהי שאוכל להתאהב בה.‬
‫מישהי כמוך.‬
‫תרגום כתוביות:‬
‫בקרת כתוביות: רינת זוהר-מנחם‬