STŘÍBRO A KNIHA SNŮ
Kde to jsem?
Co je to za místo?
Tati?
Tati!
Tati, ne!
Pomoc!
Vstávej. Už jsme v Londýně.
- V pohodě? - Jo.
Musíme tudy.
Super.
Mami!
Konečně jste tady!
Vítejte v Londýně. Jaké byly prázdniny?
- Betynko! - Pořád jsme chodili na výlety.
Pojď.
Ernesta si zamilujete.
Mám pro vás překvapení.
Bude to prima.
Její překvapení nesnáším.
Zdravím, dámy. Vítejte v Londýně.
Tohle je Ernest.
Ty budeš Liv. Rád tě poznávám.
Buď tu jako doma.
- A ty samozřejmě taky, Mio. - Těší mě. Dobrý den.
Pojďme dovnitř. Ať se seznámíte se zbytkem.
- Jakým zbytkem? - Nemám tucha.
- Pojď, Betynko. - Kde to jsme?
Jen ať to není komuna.
Jsme moc rádi, že jste přijely.
- Viď, Florence? - Jasně.
Můžu už jít nahoru?
Pětku za to, že vydržím, dokud nedojíme. A vidíš?
Polívku jsem snědla.
- Tys jí zaplatil? - Není zrovna společenská.
Zůstaň tu ještě chvilku, prosím. To nechceš poznat holky?
Neuvěřitelný.
Kde mají otce?
Promiň. Měl jsem to čekat.
To nic.
Zemřel.
Před pěti lety. Měl nehodu.
- Jakou? - To už by stačilo.
Pardon za zpoždění.
- Graysone! - Nemrzí ho to, lháře.
Konečně.
Ahoj. Jsem Grayson.
Liv.
Já jsem Mia. Těší mě.
Ahoj.
Super.
Dobrou chuť.
Takže vy tu teď budete bydlet?
- Jako nevlastní rodina. - Jo.
Na nové začátky.
Na tátovu náhradu.
Tátu přece nikdo nahrazovat nechce.
Všichni ale máme právo být šťastní.
Proto nás každej rok taháš do jiný země?
Je mi moc líto, že ses naučila pět jazyků.
Promiň, ale fakt nemám náladu hrát si s cizíma na šťastnou rodinku.
Dávám ti měsíc. Dýl s tebou nevydrží.
Výzva přijata.
Moc se omlouvám.
- Florence, mohla bys Liv ukázat... - Ne.
- Promiň, zlato. - Pomoc nepotřebuju.
Moc mě to mrzí.
To nic.
Koupelna je nahoře!
To ne. Je od toho celý koberec.
Ať to Betynka nelíže.
Anabel odešla z dobrýho důvodu.
Nevíme, jestli najdeme další pannu.
Vydrž.
- To je moje mikina. - Je parádní.
Fajn. Je to moc nebezpečný. Proč jsme tu hru hráli?
No tak. Panna žádná ve skutečnosti není. Nebo aspoň Anabel ne.
Fajn, tak naposled. A pak končím. Čau.
Nesnáším tu knížku.
Dneska napečeme speciální vánoční cukroví.
Lamingtonky!
Přesně tak. Naučím vás to.
Zkusíme to?
- Jo. Tohle je kokos. - Tohle je kokos.
- Jo. - Piškot přeříznete horizontálně
- a pak na kostky. - Jo.
- Často se mi o něm zdává. - Fakt?
A o čem přesně?
Je to jako na tom videu.
Pečeme lamingtonky.
Ale pak se ocitneme v nádherným červeným domě.
Je jako venkovská vilka.
- Jsem tam taky? - Jasně že jo.
S tátou děláte binec. Jako vždycky.
Hrozně bych si přála s ním zase mluvit.
Jen jednou.
Abych mu řekla, že mě to mrzí.
On to ví.
Na. Dneska budeš mít tátovy hodinky ty.
Pozdravuj ho ode mě.
Lidi ve snech pozdravovat nejde.
To není jistý.
Vyřídím mu to.
Jdu se napít.
Grayson.
Máš kliku, že Anabelini předci svůj popel
nechtěli nechat rozptýlit do Severního moře.
- Ze všech míst zrovna hřbitov Highgate. - Ale zas tak děsivý to tu není.
Ale je. Hele.
- Čus, Henry. Co ty na to, Grayi? - Čus, Jasi.
Čus, Arthie.
Tak jo. Scottovi.
Měli bysme počkat. Seš si jistej? Všechny vypadají stejně.
- Klídek, kámo. - Ve tmě jsou všechny děsivý.
Musíme prej utvořit kruh
a zvednout ruce.
No tak, Grayi.
Hele, já nemůžu. Připadám si jako blbec.
- Prostě zvedni ruce, Grayi. - Prosím. Musíme to udělat, jasný?
Ukaž nám, kdo před Svátkem všech svatých nahradí Anabel Scottovou.
Ukaž nám...
- Co to bylo? - Sakra.
Tohle se moc předvídat nedá.
Kdo je tam?
A do háje.
- Kdo je to, Grayi? - Nějaká holka.
Ahoj.
- Nekecej, génie. To vidím. - To je moje nová nevlastní ségra.
Tak to je fakt divný.
To je tvoje nová nevlastní ségra?
- Jo, jedna z nich. - Nesledovala jsem vás.
Civíš na mě jak na svatej obrázek.
Přijde mi v poho.
A ty mně... fakt divnej.
Líbí se ti?
Ne! Jsme skoro jako...
příbuzní.
Její máma teď spí s mým tátou.
Taky to chci vidět.
Proč se mi zdá o ní?
- Jako by mý podvědomí... - Je to ona.
Ona je ta vyvolená.
Vyvolená k čemu? Ven s tím.
- Ne, kluci, to teda není. - Ale je.
- Já jsem si na beton jistej. - Tomu se říká...
Je to náhoda.
Náhody neexistujou, Graysone. A nemá na sobě tvoji mikinu?
Hoši, „ona“ je přímo tady!
Jo, ty vole. Není to tvoje mikina?
- Jo. Vzala si ji v koupelně. Tak jo. - Sakra.
Jo, mně se líbí.
Zmiz!
- To bylo trochu drsný. - Proč?
- Není skutečná. - Možná je.
Možná je snílek.
- Jak vysvětlíme, že tu je? - Sakra.
- Snílek? Co? - Už zase?
- Co se to děje? - To ne.
- Sakra. - Musíme pryč.
Tvůj sen se mění v noční můru. Vrátíme se do Předsnění.
- Kluci, ona ta panna není. - Kde máš dveře?
Co se to sakra děje?
- Ahoj. - Dobré ráno.
Nebyly tu včera zelený dveře?
Ne. Proč?
- Můžeš Miu a Liv provést po škole? - Za kolik?
Nebudu ti teď za všechno platit.
Můžem se teda přestěhovat zpátky do Paříže a bydlet radši s naší mámou?
Takže žádná prohlídka. Nejsem jejich průvodce.
- Graysone! - Dneska nejdu. Je mi blbě.
Dneska jsi na řadě ty.
- První dny ve škole nesnáším. - Já zas ty poslední.
Vypadá to tu v poho.
Bude to dobrý.
Divnej rituál, ale fajn. Daisy?
- Jo? - Vezmi si ji.
Kam?
Do kobky.
Dělám si srandu. Provedu tě.
Tak jo. Prima.
Hodně štěstí.
Jsem Persephona Porter-Peregrinová, předsedkyně studentskýho senátu.
Super. Gratuluju.
Víš ty co? Říkej mi prostě Persy. Popravdě...
Promiň. Volte zase mě!
Kde začneme?
Školní jídelnou, nebo chodbama? Nebo...
Knihovnou! Knihovnou a muchlovárnou v jednom.
Za pět let jsem absolvovala už sedm prohlídek.
Řekneš mi, kde mám skříňku?
Jasně. Hned tady.
A tady je klíček.
Je prokletá.
Cože?
Ta skříňka. Prej je prokletá.
Patřila Anabel Scottový.
- Anabel Scottový? - Jo.
- Divný. - Proč?
Přijde mi, že jsem to jméno už slyšela.
To je možný.
To je ona.
Je mrtvá?
Ne. Jen zmizela.
Nikdo neví, kde je. Ani její nejlepší kámoši.
Arthur, Jasper, Henry. Toho si zamiluješ.
- Je tamhle. - Pokud jsi teda na kluky.
- To je ona. - Jsi?
To není možný.
Kam jdeš?
Jaspere, mrkni se tady.
- Je pryč. - Bože.
- Fakt to byla ona? - Nemůže být daleko.
Pak skočíme za Grayem.
- Trefa. - Zase ji najdeme.
Vím, žes to posral.
Zdálo se ti někdy o někom, kohos pak potkala ve skutečnosti?
- Tobě se někdo líbí. Ty kráso. - Ne.
- Já to věděla. - Ale nelíbí.
Klídek. Byl to jen postřeh.
Ale pokud se ti o někom zdálo a tys ho pak potkala i ve skutečnosti,
271 – HŘBITOV HIGHGATE
- je to kluk tvých snů. - Hřbitov Highgate.
- Ještě ti to nedošlo... - Uvidíme se pak!
Liv, co to děláš? To není náš bus!
To je ten z mýho snu.
Scottovi.
Úplně jak v tom mým snu.
To není možný.
PŘÍLIŠ SKUTEČNÉ SNY
BUDETE DNES MÍT LUCIDNÍ SNY? PRŮVODCE LUCIDNÍM SNĚNÍM
Lucidní snění
je schopnost ve snu poznat, že právě sníte,
a převzít nad snem kontrolu.
Zaprvé: Ověřte, jestli jsou věci reálné.
Podívejte se na svou ruku. Vypadá jinak?
Dokážete si spočítat prsty? Změnilo se něco?
Jestli ano, možná právě sníte. Ale tohle je celkem očividné.
Pokud se do toho ponoříte hlouběji, je toho mnohem víc.
Raz, dva, tři, čtyři, pět.
- Je dobrej nápad ji takhle přepadnout? - Nevím. Je to divný.
Je vyvolená.
- Je to tvoje vyvolená. - Co?
Chce s ní mluvit o samotě.
Proč by ses jinak na hřbitově tak přetvařoval?
Vlastně to bylo mazaný...
Sklapni.
Sakra.
- Co to sakra děláš? - Pozvi ji.
Ne.
- Graysone, dochází nám čas. - Nechci, aby se do toho Liv zapletla.
Ahoj.
Můj kámoš Arthur o víkendu pořádá halloweenskou párty.
Jo. Budou tam úplně všichni.
Páni. Kromě mě.
Proč? Tak děsivý jako hřbitov to určitě nebude.
Jakej hřbitov?
Ten, kam jste zakopali Anabel?
Ale no tak. My ji nezakopali.
Rozsekali jsme ji na kousky a hodili rackům.
Ježiši, Arthure... Dělá si srandu.
No, stejně nemám kostým, takže...
Graysonova mikina ti celkem sekne.
Jo. Chtěl bych ji zpátky.
Je pohodlňoučká.
A proto ji chci zpátky.
Tak fajn. Zatím.
- Nebylo to tak těžký, ne? - Neřekla, že přijde.
Pohni, Henry. Na zahradu nás nepozve.
Magore.
Jste pitomci.
Jestli si nedokážeš spočítat prsty, sníš.
Takže tyhle se otevřít nedají?
Betynko.
Tati?
Mio, tobě se o něm vážně zdá.
Tam se nedostaneš.
Ty jsi Anabel.
Trefa.
Nechtěla jsem tam jít.
Jasně.
Tohle je soukromá záležitost.
Pokud chceš to, co je za těma dveřma,
stačí, když půjdeš na tu Arthurovu párty. A tátu zase uvidíš.
Betynko.
Potřebuju kostým.
Ty nerada nosíš vlastní oblečení, co?
Vypadám suprově, no ne?
Jo. Tohle jsem na sobě měl poslední den na základce.
- A tentokrát mi ho vrátíš. - Ty kráso. Tady Arthur bydlí?
Jo. Arthur je pracháč.
Čus! Ostříhal ses!
Oholil jsem si hlavu.
- Donesu pití. S klukama se nebav. - Ano, pane. Brácho.
Ahoj, námořníku.
Ahoj, Henry.
- Vypadáš skvěle. - Díky.
A ty vypadáš jako psychouš.
Díky. Ani jsem nevěděl, že je Halloween. Jenom dobrý načasování.
Jo? A kde máš motorovku?
Nechal jsem ji v poslední oběti.
Odkud je ta fotka?
To je dům Anabeliny babičky. Ve Španělsku.
Byli jsme tam loni na jaře.
Tam teď je?
Popravdě, nevím.
- Liv! - Arthure.
Jsem rád, žes přišla.
- Tak co, připravená? - Jasně. Na co?
Pojď. My tě nezabijem.
Co to kurva je?
- Lék. Na moji migrénu. - Jo?
- Jo. - Zkus si pro změnu dát vodu.
Co ti kurva je?
- Pardon. Problémy se sestřenkou. - Nesnáším tě. Kde to je?
Persephona je tvoje sestřenice?
Spíš skoro ségra.
Fajn. Ještě se vrátím.
- Pěkný. To jsme teď kapela? - To určitě.
To je studio rodičů, tak na nic nesahej.
- Slyšelas někdy o Knize snů? - Ne.
Hej! Otevřete!
Bude nasranej.
- Jste debilové. - Taky tě miluju.
Řekl jsem, že do toho Liv nechci zatahovat.
Já se zase možná nechci zahazovat s tímhle klučičím bratrstvem.
Bezva. Tak jdem domů.
Ne! Už do toho zatažená je. Je snílek od přírody.
Fajn. Jak jako?
Jak je to vůbec možný?
- To nevím. - Další kniha neexistuje, ne?
Podle mě ne.
Loni o letním slunovratu nám Anabel ukázala Knihu snů.
- Byla v její rodině už po generace. - Můžu se mrknout?
K uvolnění její magie musí čtyři muži a panna...
- Panna? To jako fakt? - Ne doslova.
Tak to kniha chce.
- Tak to je pěkně sexistická. - To jo.
Čtyři muži a panna musí dokončit čtyři hry.
Nebo rituály, jestli chceš.
Už jsme provedli první zasvěcovací rituál.
Stali se z nás snílci.
Umíme...
procházet do snů jiných lidí.
Anabel je pryč a my potřebujem novou pannu.
Proč zmizela?
- Kašle na nás. - No jasně.
- Dala mu kopačky. - Sklapni.
Ty sklapni. Já...
- Fajn. - Neříkej jí úplně všechno.
„O Svátku všech svatých, v oné noci, musíš svému přání na světlo dopomoci.“
To myslíte vážně? To má být vtip?
No tak, kluci. Tos napsal ty?
Jo. Je to jen konina.
Je to vtip?
Hele, nevíme, jak to děláš. Nebo jestli sis s náma jen pohrávala.
Jak říkal Jas. Jsi snílek od přírody. Takže tímhle by to bylo oficiální.
Tak co ty na to?
Liv. Fakt to nemusíš dělat.
Je už velká. Ať se rozhodne sama.
Tak co ty na to, Stříbřenko? Jdeš do toho?
Fajn. Tak se ukažte.
Slíbils, že mě nezabiješ.
Klídek. Potřebujeme jen kapku krve.
Fajn.
Krev nesnáším. Je mi z ní blbě.
- Tak zas neomdli. - Co? Já nikdy neomdlel.
Dobře. K rituálu je potřeba,
abysme svý sny napsali na papír a spálili ho.
- V čem je háček? - V ničem.
Vždycky v něčem je.
- Dej mi propisku. - Na.
První Jasper.
Tak jo. Dík.
Ze všeho nejvíc si přeju
stát se profi basketbalistou.
- Hezky. - To je ale překvápko.
Ty už eso seš, Jazzy.
Graysone.
Přeju si...
být předsedou školního senátu.
Hezký přání.
- Gray předsedou? - Hodně štěstí.
Přeju si, abysme s Anabel zas byli spolu.
To je smutný, kámo.
Teď ty, Henry.
Přeju si...
Do toho vám nic není.
Děláš si srandu?
Liv?
Přeju si...
Přeju si zase mluvit s tátou.
Tady jsi.
Uvidíme se ve tvým snu.
Sakra.
Prosím přivítejte nového předsedu školního senátu Graysona!
Děkuju!
- Chci říct, že nejde o vítězství. - No jasně, že sní o tomhle.
Jde o to, abyste bojovali za svý sny. A splnili si je!
Děkuju! Mám vás rád!
Hustý, ty vole.
Z toho bude hit.
Promiň.
Liv!
- Pojď. - Promiň!
Honem, než se to všechno posere.
- To bylo ale divný. - Těsně.
Co je tohle vlastně za místo?
Jasně. Říkáme tomu Předsnění.
Tady se propojujou všechny sny. Každej má svý vlastní dveře.
Ale vejít můžeme, jen když máme něco, co tomu člověku patří, že?
Jo. Tomu říkáme kotva.
Kotva? Proč? Proč ne klíč? Vždyť to odemyká dveře, ne?
- Sklapni, chytrolínko. - Čí je teda tenhle sen?
Možná se ti o mně zdá.
Anebo tobě o mně.
- Probuď se! Liv, probuď se! - Co je?
- Liv, probuď se! - Co je?
- To nemůžeš! - Co nemůžu?
- Sny jsou soukromá věc, jasný? - Dobře.
Jestli se toho chceš účastnit, musíš respektovat pravidla.
O pravidlech mi nikdo nic neříkal!
Říkám ti to teď. Tak poslouchej.
První pravidlo. Nešmírovat sny kamarádů.
- Už to nedělej. - Dobře.
Sundej si to.
- Co? - Svlíkni si moje věci!
Fajn.
A nehrab mi na věci.
Fajn.
POZOROVÁNÍ KRVAVÉHO ÚPLŇKU UŽ ZA TŘI DNY
Jsi v pohodě?
ZVOLTE PERSY PŘEDSEDKYNÍ
Ty to nevíš?
Ne.
Kdy se to stalo?
Před hodinou.
Zlomil si ruku. Se sezónou má šlus.
Možná i s celou kariérou.
Příšerný. Vol mě!
Dneska tě navštívím ve snu.
Ahoj, Henry. Ráda tě vidím.
Tohle?
Jo. Díky. Vždycky spím...
ve věcech na ven. Jako magor.
Tak jo. Sklapni a běž spát.
Tak kdepak jsi, Mio?
Už zase tu slídíš?
To ses vyšňořila jen kvůli tomuhle?
Ne. A ty?
- Co? Myslíš tohle? - Jo.
Ne.
- Něco ti ukážu. - Tak jo.
Být malou holčičkou, když spím.
To je tvůj sen?
Jo. Co mě prozradilo?
Ne, je mý sestry Amy.
- Je ti podobná. - Ta kohoutková voda je vynikající.
To je horká čokoláda, ty bambulo.
- My čokoládu smíme? - Ano.
Jen to neříkej čarodějnici.
- Slibuju. - Kdo je to dřívko od nanuku? Táta?
Ne. To jsem já.
Vyrobil jsem jí ho, ale...
Motýlky zrovna nenosím. Ale Amy chtěla, ať jsem nóbl.
Co je?
- Jsi k sežrání. - Ty taky.
Kterej z vás harantů tu nechal povalovat lego?
- Sen se mění v noční můru. - Cože?
- Kde jsou dveře? - Sakra!
- Pryč můžeme ještě jinak. - Fajn. Jak?
Otoč se. Jako při tanci.
Když se ve snu pomalu otočíš, objevíš se na novým místě.
- Prima. A co teď? - Teď skočíme.
Cože?
To ne. Děláš si srandu? Je to vejška!
Nechceš to vědět, ale zjistíš to.
Ani mě nehne. Ne.
Skok je další způsob, jak se dostat pryč. Než dopadneš, vzbudíš se.
Neskočím.
Chceš tu zůstat s mou pošahanou máti?
Opovaž se!
Raz, dva, tři, čtyři, pět, šest, sedm...
Proč počítáš?
A proč máš sakra boty?
Byla mi zima.
Tohle teď nedávám. Dobrou.
Všichni jsou tu na palici.
Za dva dny bude krvavej úplněk. Jo, za dva dny.
- Tak zatím. - Zatím.
To je tvůj kluk?
- Ahoj. - Čau.
To, co se stalo včera v noci...
Nestalo se nic.
Jak to jako myslíš?
Skočili jsme z obřího domu pro panenky,
málem jsme uvízli ve snu tvý sestry...
O nic nejde. Jasný? Zapomeň na to.
Dneska budu slavit svý zvolení. Tak mě napadlo...
Ty, já a pár dalších lidí v mým oblíbeným podniku?
Já vím. Dám tě na seznam. Ale nejdřív mi drž palce, jo?
Proč?
Kvůli volbám předsedy senátu. Začínají asi za deset minut.
Zlom vaz.
- Splnily se vám ty přání? - Ne.
Klídek, vole.
Persy porazíš i bez magie.
V klidu.
Jak vypadám?
Jako suplující učitel.
To není pravda. Koukni na mě.
Vypadáš fantasticky.
Všichni se už určitě chcete vrátit do tříd, tak to nebudeme protahovat.
Hlasy byly spočítány.
A vítězem se stává...
Grayson.
Pojď sem a řekni nám pár slov.
Děkuju vám. Chci říct, že nejde o vítězství.
Jde o to, abyste za svoje sny bojovali. A nevzdávali se.
Všichni jsme dlouho snili společně.
A vy jste ten sen uskutečnili. Za to vám děkuju.
Děkuju.
Děkuju. Mám vás rád.
Máme tě rádi, Graysone.
To ne.
Kdo to kurva udělal? Kdo to byl?
Nechte toho.
Kdo to kurva byl?
Do prdele, tohle je zlý.
To je doslova moje nejhorší noční můra.
To není možný!
Ale sen se ti splnil.
Má pravdu. Vyhráls.
Ty kráso!
Kdo to kurva byl?
Zlomil jsem si ruku. S kariérou mám šlus.
To je moje největší noční můra.
Všem vám děkuju. Čus.
- Ne. Spím. - Graysone?
Tak proč klepeš?
Promiň. Novej zlozvyk.
To, že se Jasperova noční můra vyplní, nebylo moc pravděpodobný, ne?
A že se vyplní ta tvoje? Jaká to byla šance, jedna k milionu?
- Jedna k miliardě? - Kam tím míříš?
Vůbec z toho nemám dobrej pocit.
Proč? Co tím myslíš?
Musíme se znovu podívat do knihy.
Třeba něco zjistíme.
Ať to stojí za to.
- O co tu jde? - Chce něco s tou knihou.
- Co hledáš? - Háček.
O tom se tam nic nepíše.
No, teď už jo.
- Cože? - Co?
- Hele. - To tam předtím nebylo.
Já vím. Hele.
„Vaše ryzí oddanost postačí.
„Vše uzříte, až zavřete oči.“
Až zavřete oči.
Vidíme to, jen když sníme.
„Vaše sny se brzy splní a noční můry spolu s nimi,
„neboť vše má cenu svou.“
Já tu knížku nesnáším.
- Co když nás poslouchá? - O tom pochybuju.
No nevím. Zvládne věci zhmotnit.
Pět lidí. Pět nočních můr.
- Tvoje se vyplnila. - Jo.
- Tvoje taky. - No jasně. Málem bych zapomněl.
Je po půlnoci. Na řadě může být kdokoli.
Jasper přání spálil jako první.
Grayson jako druhej.
- Kdo je podle toho teda na řadě? - Já.
Já jsem na řadě.
Čeho se nejvíc bojíš?
Fajn.
Já se bojím, že se utopím pod ledem.
Sakra.
- Ježiši. - To je ujetá noční můra.
- A ty? - Já se bojím, že mi vypadají zuby.
- Blbost. - No jasně.
Toho se bojí úplně každej.
Hele, podívejte se na Persephoniny dveře.
To ne!
- Co se děje? - Rozpadají se!
Stalo se to už někdy?
- Ne. - Viděli jste to už někdy?
Je to tady.
- Co to je? - Arthure, co je tady?
Arthure!
- To já Persephonu navezl do drog. - Cože?
Nejvíc se bojím toho, že se předávkuje a umře.
- Sakra! - Do prdele.
Promiň. Nemohl jsem...
- Ne! - Persephoniny dveře.
Co budeme dělat?
Musíme ji najít. Hned.
Asi vím, kde je.
Persephono!
- Persephono! - Nemá zájem, vole.
Vodpal!
Fajn.
Persephono!
Hej!
Nedýchá!
Zavolejte záchranku!
Persephono!
Liv? Jsi v pořádku? Co se stalo?
Je mrtvá. Tam na záchodech.
Liv!
Jo. Zemřela na předávkování.
Co to je?
„Stříbřenka Liv.“
Vypadáš dost přejetě.
Možná brzo budu.
Když jsme u toho, četla jsem o tvým tátovi.
Před pěti lety spadl pod led. Říkám si, co ho zabilo.
Chlad?
Nebo nedostatek kyslíku? Bylas s ním tehdy?
Co je? Jen mě to zajímá.
- Jsi magor. - Já s tebou problém nemám.
Pojď, Betynko. Šikulka. Liv?
Kdes celou noc byla? Měla jsem strach.
Ano, Betynko.
Něco ti přišlo.
Tys brečela?
Co se děje?
Persephona ze školy je mrtvá.
Cože?
Mám pocit, že je to moje vina. Zase.
Ale není. Pojď sem.
Tys za to nemohla.
To nic. Bude to dobrý.
Vím, že teď cítíte nepředstavitelnou bolest.
Persephona nás svým nadšením vždy inspirovala.
- Svou... - To nemůže být pravda.
nezdolností.
Musí to jít nějak zastavit.
V následujících týdnech a měsících se mějte rádi. Podporujte se.
A s každým dnem to bude snazší.
Fajn. Pomůže nám to se dostat...
- Kdo je to? - Nemůžeš přece oškubat kuře.
- Není to vlastně černá magie? - Třeba braní drog, ale prostě...
Třeba takový to vykuřovadlo ze šalvěje a k tomu pírko...
„Zbavte se negativní energie, zlých entit
„a duchů a jejich škodlivého vlivu...“
Kouř tu kletbu nezlomí.
- Co sehnat vymítače? - Kluci. Něco tu chybí.
V knize?
Jo.
Hele. Někdo tu vytrhl stránku.
Tady. „Chcete-li noční můry zaplašit, dvěma způsoby tak můžete učinit.“
- A tady to chybí. Kdo by to dělal? - Kdo ji sakra vytrhl?
- Anabel. - Co?
- Ona žije? - No jasně.
Víš, kde je?
Anabel ve snech trávila spoustu času. Měla je raději než normální život.
Dobře. A?
Už nedokázala rozlišit sen od reality.
- A kam tím míříš? - Chtěla skočit z mostu.
Proč by to dělala?
- Myslela, že se tak probudí. - Proč nám to říkáš teď?
- Naštěstí se jí to nepodařilo. - Jo, naštěstí.
- Bože. - Zotavuje se na psychiatrii.
Bezva. Tak kde je?
- Ve který léčebně? - Slíbil jsem, že to neřeknu.
Ani nám?
Jsi na to svý blbý tajemství pyšnej?
PRAVDA
Já říkal, že je to pitomost.
Jestli víš, kde je, a ona ví, kde je ta stránka, musíme ji najít.
Jedině tak to můžeme napra...
My nic napravovat nebudem. Udělám to já.
- Jdeme s tebou! - To teda ne!
- Nemůžeme ti věřit! - Já Anabel z vás všech znám nejlíp.
- Tebe ani nezná. Nebude s tebou mluvit. - To by ses divil.
Co tím myslíš?
Nic.
Tak běž. Na co čekáš?
Nejsou návštěvní hodiny. Půjdu až pak.
No jasně. Super.
Tak tu budeme sedět a ztrácet čas.
Dochází ti, že jestli to neuděláme, tak umřu?
Nejsem debil. Jasně, že to vím.
Chceš tu kletbu vůbec zlomit?
To myslíš vážně?
Sestřenice je mrtvá, ty...
- Opovaž se! - Proč? Chodíš s ní?
- Nemůže za to, že Persy fetovala. - Posral ses?
- Zopakuj to! - Přestaň!
- Kdybys věděl, jak dýchat... - Promiň!
Nesahej na mě!
Jsem tu na návštěvě z Německa
a zajímalo by mě, jestli je u vás hospitalizovaná Anabel Scottová.
- Promiňte, to je důvěrná informace. - Chápu.
Moc ráda bych ji viděla. Mohla bych se za ní zastavit?
Je mi líto, slečno. Zkuste zavolat jindy.
A když se stavím jen na dvě minutky,
slibuju, jen na dvě? Pak odejdu. Slibuju.
Je mi líto, že jsem vám nemohl pomoct.
„Jestli chceš zjistit víc, večer si to vezmi. A.“
Anabel.
Ahoj!
Chceš svézt?
Dík, ale ne. Chci být sama.
A co když já ne?
Dnešní noc je moje.
Fajn. A co jako?
Nejvíc se bojíš, že ti vypadají zuby.
Objednej se k zubaři.
Lhal jsem.
Prosím.
Pojeď se mnou a já ti řeknu pravdu.
Fajn.
Sedej.
- Dobrý? - Jo.
Jsme tady.
- Nahoře spí babička. - Dobře.
To je ten domeček.
To je šílený.
Ujetý.
To jsi ty?
Jo.
Je rozkošná.
To je ona?
Jo.
Máma.
Amyina čarodějnice. Jo.
Amy má v péči babička.
Stará se o ni líp, než by kdy dokázala máma.
Mám ji rád.
Když je střízlivá, ale...
Když není...
To, že by Amy třeba ublížila...
mě děsí.
Úplně nejvíc, abych byl přesnej.
Proto ji dneska musím ochránit.
Máti nesnáším.
Někdy.
Přesně tohle...
jsem tátovi řekla těsně předtím, než umřel.
To je mi líto.
Začala jsem se s ním hádat kvůli blbosti.
Vyběhla jsem na jezero.
Pamatuju si, jak led zapraskal.
A pak najednou byla tma a já necítila svý tělo.
Uvízla jsem pod ledem.
A pak mě táta chytil a vytáhl.
Pak jsem uslyšela další praskání.
A táta najednou zmizel.
Nemůžeš za to.
Jaks to mohla vědět?
Hej. Liv.
- Jsi v pohodě? - Jo. Jen kontroluju realitu.
Liv.
Pojď sem.
Vezmi za kliku.
Honem!
Tohle jsi nečekala?
Nedivím se ti. Tenhle sen nesnáším.
To ho nemůžeš změnit?
Ne. Nadrogovali mě.
Díky za pozvání.
Mluvil s tebou Arthur o tý chybějící stránce?
On moc dobře ví, kde je.
S Arthurem jsme o tom háčku četli.
V Předsnění jsme si četli o nočních můrách.
Snažila jsem se mu to vymluvit, ale neposlouchal mě.
Vytrhl ji, abych nevěděla, jak to zvrátit.
Teda.
Jo.
Postaral se, aby to vypadalo, že už nevím, co je skutečný. Nikdo mi nevěřil.
Prej jsem psychicky křehká dívka.
Nebo snad „panna“?
Já vím. Děsně sexistický.
Vlastně to znamená nevinná, ne panna.
Arthur o těch můrách věděl.
Věděl, co se Persephoně stane.
A stejně to udělal.
Jo.
Ale proč?
Nevím. Budeš to muset zjistit.
Mně to nikdy neřekne.
Vědomě ne.
Chceš říct...
Honem, probouzíš se. Najdi tu stránku a nikomu to neříkej.
Nevíme, jestli v tom s ním někdo nejede.
Haló!
Prohledej Arthurovu loď.
Liv?
Mami! Hej!
Říkala jsem ti to!
- Pro mý dobro... - Nech ji bejt!
- Ať ta mrcha vypadne z mýho domu! - Vodpal!
Jsi v pořádku?
Amy?
To ne. Amy!
Amy!
- Musím zavolat policii. - Ne!
- Proč ne? - Anabel říkala...
Anabel?
- Fakt teď vytahuješ ji? - Jo.
Moje sestra je pryč! Anabel je psychouš, jasný?
- Proto je ve Winterhouský nemocnici. - Ve Winterhouský?
- Co je? - Jak dlouho už to víš?
Řekl mi to Arthur. Neměl to nikomu říkat. Nic nám do toho není.
Tak fajn.
- Co ještě víš? - Co?
Vy něco kujete?
Začínáš mluvit jako magor, Liv.
- Jako Anabel? - Na to teď nemám čas.
Jestli mi nechceš pomoct, tak padej.
Myslel jsem, že si máme pomáhat.
Ahoj, Graysone.
Henryho noční můra se splnila.
Ta opravdová, ne ta se zubama.
Takže už zbývám jen já.
Máš kotvu k Arthurovým snům?
Vzal bys ji do školy? Pak ti to vysvětlím.
POZOROVÁNÍ KRVAVÉHO ÚPLŇKU DNES
Ahoj. Přijdeš dneska?
Bude tam celá škola. Je to akce pro všechny.
Měsíc dneska zrudne.
Já vím.
Nevím, jestli to stihnu.
No tak, bude to super.
Všechno v pohodě, Liv?
Liv, už jsem ti řekl, že do toho nejdu.
První pravidlo. Do snů kámošů se nechodí,
- aniž by to věděli. - Když mu to řeknem, provalíme krytí.
Vypadněte!
Padejte!
- Dement. - Nechte toho.
Arthur říkal, že Anabel o tý stránce neví.
Jasně, že to řekl.
Je to můj kamarád. Mám tě fakt rád,
ale známe tě jenom pět dní.
Tak nám prosím řekni, co se děje.
Nevím, jestli vám můžu věřit.
Tady to máš. Vidíš? Najednou nám nevěří.
Chcem ti pomoct. Nejsme proti tobě. Jen musíme vědět, co chystáš.
- Fajn. Nepotřebuju vás. - Co?
- Nepotřebuju nikoho. - Kam jdeš?
Počkej.
Nezapomeňte si u Bunsenova kahanu nasadit brýle.
CO SE DĚJE ZA ZAVŘENÝMI DVEŘMI?
Sepni si vlasy, prosím. Díky.
Jak se vede?
Co tu děláš, Stříbřenko?
Přišels na něco?
Nechtěla mě vidět.
- Začínáš mě štvát! - Promiň.
Bože.
Tak jo.
Nemůžu uvěřit, že to udělám.
Tak jo.
Jo!
Tak kde jsi?
„Obětování panny.
„Za krvavého úplňku, když všichni zaplatili cenu svou,
„rituál završíš poslední obětinou.
„V srdci snu pannu usmrť a snílkem již na věky buď.
„Jestli se však panna vzpříčí a zničí knihu ve snové říši,
„zlomí se kletba, zavřou se dveře a následky můr zmizí do večeře.“
Liv!
Liv! Co si kurva myslíš, že děláš!
Liv, vrať se!
Mrcho!
Do prdele!
Otevřete se!
Arthur chce za krvavýho úplňku obětovat pannu,
aby navždy mohl komukoli vstoupit do snů.
To je šílený. To se mu nesmí podařit.
Nepodaří. Ne, když panna zničí knihu.
Probudím se a seženu ji.
Nevíme ale, která panna. Já, nebo ty?
- Pravda. - Musíme to udělat společně.
Liv!
Prober se! Liv!
Prober se, Liv!
- To nemyslíš vážně. - Jsi skutečnej?
Seš k ničemu.
Prostě jí napiš...
- Graysone! - Co je?
- Možná to bude znít šíleně. - Co?
V Arthurově snu jsem to přečetla.
Jak ses tam dostala?
Vyslechni mě.
- Co je? - Snažím se ti věřit, jasný?
Tak jo.
Když panna za krvavýho úplňku, což je dneska, zničí knihu,
zvrátí tím všechny kletby.
Prima. To je dobrá zpráva.
- Jo. - Tak to akorát musíme sehnat knihu.
- No jasně. Už ji máš. - Jo. A potřebuju tvoje auto.
- Neumíš řídit. - A proto potřebuju i tebe.
Tak jdeme. Pojď.
Tak jo. Jen si to ujasním.
- Pomůžeme jí utýct z léčebny, - Přesně.
aby panny mohly zničit knihu a zvrátit následky můr.
- Jo. - To je náš plán?
- V kostce. - Jasný.
- Nemůžeš zrychlit? - Ne.
- Motor nevypínej. - Co? Ne...
Liv! Půjdu s tebou!
Fajn. Tak já tu zůstanu.
Slečno. Promiňte. Co byste ráda?
Návštěvní hodiny už skončily.
Jistě. Vlastně jsem nová doktorka z Berlína.
- Jak se jmenujete? - Dr. Franka Steinová.
Frankensteinová?
A hádám, že jste přišla za Drákulou.
Slečno, tady se léčí nemocní lidé. Odejděte, prosím.
Fajn.
Musím odsud dostat jednu pacientku.
Jinak mě dneska obětujou během úchylnýho krvavýho rituálu
a vyplní se moje nejhorší noční můra.
Dobrá. Přivedu doktora.
Prosím. Posaďte se tamhle.
- Díky. - Nemáte zač.
Anabel...
- Mám tě. - Panebože!
Jsi moje hrdinka.
Musíme si pohnout.
Dej mi tu knihu.
- Napij se. - Díky.
Honem.
Sakra. Co tu dělají?
Všechno jí to došlo.
Říkala jsem, že jim nemůžeš věřit.
- Jestli s Anabel zdrhnou, je po všem. - To je mi jasný.
Musíme vypadnout.
Půjdeme zadem.
Zkusíme Arthurovo auto.
Nechal tu klíčky.
- Za tohle nás zabije stoprocentně. - Možná jo.
Liv!
Jeď.
Anabel?
Anabel!
Panebože! Grayson!
Zastav!
Anabel, zpomal! Zabiješ nás!
Nás ne. Jen tebe.
Co?
Musíš dneska umřít. Promiň.
Jsem ve snu?
Přesněji ve svým snu.
- Kdy jsem usnula? - Už před nějakou dobou.
Kdyžs za mnou přišla, nadrogovala jsem tě.
Ta voda! Jsi svině!
Pozor na jazyk.
- Schovalas tu stránku v Arthurově snu. - Že ti to trvalo.
Stačilo jen zmizet,
aby si kluci začali hledat jinou pannu.
Když nás vybouráš, umřeš taky.
Ne. V roli panny jsi mě nahradila ty.
Já se jen vzbudím.
Víš ty co? Seš magor.
To ne. Kde je?
Co to děláš, Liv?
Dneska umřeš tak jako tak. Vzhůru, nebo ve spánku.
Jsme v tvý noční můře, pamatuješ?
Ráda se kouknu, jak umřeš.
Znám pravidla. Když ve snu skočím,
probudím se, než dopadnu. Takže neumřu.
To jo. Ale jsi panna.
Jak si můžeš být jistá, že během týhle zvláštní noci neumřeš?
Blafuješ.
Jestli fakt nechceš, abych skočila, tím spíš bych měla.
Na něco zapomínáš.
Moje kotva ti moc nepomůže, když budu vzhůru.
Nepatří jen tobě.
Jestli neslezeš,
budu tvou sestřičku mučit ve snech tak dlouho, dokud nezemře.
Chceš tohle?
Fajn. Slezu.
- Pomoc! - Liv!
- Graysone! Jsem tady. - Co se stalo?
Nadrogovala mě.
Ahoj. Bože.
Panebože.
- Jsi v pořádku? - Jo.
Tak jo.
Anabel říkala, že půjde do Miina snu. Musíme ji najít.
- Napíšu ostatním. - Dobře.
Moment. Proč sněží? V tuhle roční dobu nikdy nesněží.
Plní se moje noční můra.
Je to tady. Krvavej úplněk.
Pojď.
- Bude to dobrý. - Zavolám ostatním.
- Do prdele! - Jsi v pohodě?
- Vypadáš děsně, ale žiješ. - Jo, díky. Makám na tom.
- Honem. - Dnes je výjimečná noc.
Úplné zatmění Měsíce je vzácné.
- Trvá jen pár minut. - Mio!
- Nevidělas Miu? - Šla nahoru na střechu.
Byla sama?
Ne. Někdo s ní byl.
Anabel. Jdeme.
To je Miin batoh?
- Jo. Říkala, že potřebuje pomoct... - Díky.
- Anabel! - Mio!
- Mio!
- Není tu. - Nemůžou být daleko.
- Probudím ji zevnitř. - Někde tu budou.
Musíš mě sejmout.
To je moc nebezpečný. Anabel je švihlá.
Mám Miinu kotvu.
Jinak to nejde.
Bude to v pohodě. Ale kdyby něco...
Fakt se mi líbíš.
Ty mně taky.
A teď mě sejmi.
Myslím to vážně.
Nepraštím tě...
Mio.
Mio, kde jsi?
Mio, kde jsou tvoje dveře?
Kde jsou tvoje dveře?
Mio!
- Víc šlehačky, nebo marmelády? - Džem. Šup tam s ním.
Musíme ho tam dát fakt hodně.
- Hromadu. - Paráda.
Nemusíme na to dávat marmeládu. Je to dobrý.
Ahoj, Liv.
Ahoj, broučku.
Pořád se na mě zlobíš?
Ne.
Vůbec ne.
Bezva. Tak... Šup, zpátky do práce.
Tati?
Jo? Co se děje?
Promiň.
To nic, Liv.
To nic.
V každé rodině se tu a tam pohádají.
Chápeš?
Znamená to, že si nejsme lhostejní.
Liv.
Mám tě rád.
Mám tě ráda, tati.
Já vím.
No tak.
A teď zpátky do práce.
Liv?
Je mi zima.
Je mi hrozná zima.
Mio!
Mio! Probuď se!
Nemůže. Nadrogovala jsem ji.
Proto její sen zamrzá.
Budeš v pořádku.
Ve tvých snech vždycky svítí slunce.
Anabel, prosím. Nech toho.
Bude to dobré.
To nejdřív budeš muset umřít.
Uvidíme se na ledě.
Měj se, tati.
Když se obětuju, zničíš tu knihu a pustíš Miu?
Jakmile bude panna obětována, tu knihu už nejspíš potřebovat nebudu.
Platí.
V jiným životě jsme mohly být kamarádky.
Ale jedna z nás to být musí.
Není v tom nic osobního.
Ani v tomhle.
Anabel!
Za mnou, Anabel!
Skoč!
Liv?
Pročs ji praštil tak moc?
Požádala tebe. Ale seš srab.
No promiň! Kovovou trubkou bych ji nepraštil!
Zavřou mě.
- Měsíc... - Moc mě to mrzí.
Už je po zatmění.
Jsi v pořádku?
- Kde je Mia? - Našli jsme ji.
- Tak jdeme! - Opatrně.
Honem!
- Mio! - Liv!
Je v pořádku. Teď se vzbudila.
- Jak je ti? - Je trochu mimo, jinak cajk.
- Je v pořádku? - Kde je Anabel?
- Jsi v pohodě? - Anabel.
- Zavolal jsem záchranku. - Je Liv v pohodě?
- Do háje. - Liv je taky v cajku. Grayson ji praštil.
- Sleduj můj prst. - Někdo to udělat musel.
Co bylo v tom hnusným punči?
- Anabel. - Tohle je ale úlet.
Co se stalo s knihou? Hele!
- Je úplně zničená. - Co?
- Hele! - Kde je text?
- To je ujetý. - Jasi.
- Ukaž. - Co je?
- Zdá se mi to, nebo už máš ruku v pohodě? - Co?
- Bolí to? - Do pr...
Je zahojená. Zabralo to!
Jestli to zabralo, kde je Persephona?
- Asi to zabralo. - Zabralo, ty vole.
Sbohem, Anabel.
Na co koukáte?
Persephono.
- Ty vole! - Pusťte mě!
Hrabe vám?
Lichotí mi to. Ale nepřekvapuje mě to. Jsem oblíbená.
Ale stejně. Co se děje?
- Kdes byla? - Co...
Pusť mě, Arthure. Vodplav.
Koukala jsem na krvavej úplněk. Kdes byl ty?
Dobrou, Betynko.
- Dobrou, Liv. - Dobrou.
Je v pořádku.
Dobrý ráno!
- Dobré ráno, zlatíčko. - Ahoj.
- Všechno v pořádku? - Vlastně víc než to.
Už je snídaně, jo?
Mami?
Copak?
Promiň, že jsem někdy taková, jaká jsem.
Takhle jsi skvělá.
Jak říkával tvůj táta: „Znamená to, že ti nejsme lhostejní.“
Liv, nemůžu uvěřit, žes mi okopčila kostým.
- Shoda náhod. - Zaplatila mi, abych jí to řekla.
- Bavte se a buďte opatrní. - Ahoj!
Čau!
- Akorát žárlíš. - Nesahej na mě. Jsi moje noční můra.
Noční můry jsem mívala. Věř mi, že tohle je pohodička.
Vypadáš jako Livino zlý dvojče. A vůbec to není špatný.
Nepřijde mi, že už uběhl rok. Že?
Jo.
Pořád jsi mi neřekl, co sis přál.
Přál jsem si najít někoho, do koho bych se mohl zamilovat.
Někoho jako ty.
Překlad titulků: Markéta Klobasová
Kreativní dohled Kristýna Žáčková