‎MANIACUL JUNJI ITO: ‎POVEȘTI MACABRE JAPONEZE
‎Ishida, mă bucur că ești aici.
‎Studenții preferă ‎complexele și apartamentele acum.
‎Mă temeam că nu vrea nimeni ‎să stea la o pensiune ca asta.
‎E foarte curat.
‎Fiindcă singura mea fiică, ‎Shinobu, a stat aici.
‎Ce? Sper că nu a plecat din cauza mea.
‎Nici vorbă.
‎Camera asta era pentru studenți, ‎deci nu-ți face griji.
‎Sper că nu te deranjează ‎să iei micul-dejun și cina jos cu noi.
‎Bineînțeles.
‎De asemenea, eu lucrez în timpul ‎săptămânii, deci mai întârzii cu cina.
‎Nu mă deranjează.
‎Lucrurile sosesc mâine.
‎Foarte bine.
‎Mulțumesc mult.
‎Cu plăcere.
‎„ALEEA”
‎Mă duc să mă plimb.
‎Bine, ai grijă.
‎Ce zid înalt!
‎Ishida, cina e gata. Coboară, te rog!
‎Pot să stau și eu?
‎Ishida, stai acolo.
‎Mulțumesc.
‎Shinobu, salută-l pe dl Ishida!
‎Mă bucur să te cunosc.
‎Asemenea.
‎Ești la liceu, Shinobu?
‎Are 14 ani și e la gimnaziu.
‎Înțeleg.
‎Ishida, nu fi timid! ‎Mănâncă atât cât vrei.
‎Mulțumesc.
‎Hai să mâncăm!
‎IADUL CU GHIMPI
‎Termină!
‎Nu e corect, Hiroshi.
‎Ce e cu gălăgia asta așa de târziu?
‎Hiroshi, stai!
‎Nu veni aici!
‎Liniște!
‎Prinde-mă dacă poți!
‎La naiba!
‎- Nu! ‎- E prea repede.
‎Am zis să nu! Aici!
‎Hei!
‎A fost cât pe ce.
‎Hei! Mai tăceți…
‎Scuză-mă!
‎Pot să te ajut?
‎Shinobu.
‎M-ai speriat.
‎Nu am multe lucruri. Mă descurc.
‎COȘMARUL MONOLITULUI ‎SOARTA BARDULUI
‎Mulțumesc.
‎Această bibliotecă a fost a mea.
‎Serios?
‎Apropo, s-a întâmplat ‎ceva ciudat azi-noapte.
‎Am auzit copii jucându-se afară.
‎Am crezut că gălăgia vine ‎de pe aleea din spatele zidului.
‎Dar când m-am uitat, nu era nimeni acolo.
‎Asta era?
‎Zona asta e plină de alei,
‎uneori se aud sunete ‎care par mai aproape decât sunt.
‎Auzeam mereu din camera asta.
‎Chiar pare să fie în apropiere.
‎Înțeleg.
‎Stai, dle Ishida. ‎Ai zis că te-ai uitat, dar cum?
‎M-am suit pe peretele de la geam.
‎Dar era prea întuneric să vezi ceva.
‎E periculos.
‎Te rog, nu mai face asta!
‎Crede-mă, nu mai fac!
‎Sincer să fiu, era să cad.
‎Nu mă mai urc.
‎Te rog, nu!
‎Mă bucur că nu s-a întâmplat nimic.
‎Viața e prețioasă.
‎Exagerezi.
‎Shinobu.
‎Shinobu!
‎Scuză-mă!
‎Locuiești la etajul doi ‎al casei lui Ishida, nu?
‎Da, dar…
‎Trebuie să vorbesc cu tine. Se poate?
‎Adică tu…
‎Da, acum zece ani.
‎Am locuit în camera aia.
‎Despre ce voiai să vorbim?
‎N-am vrut să mai vorbesc despre asta.
‎Dar nu mai rezist.
‎Mă chinuie coșmarurile.
‎Ai văzut zidul acela ‎înalt și îngust de lângă casă?
‎Cu sârma ghimpată?
‎Da. Se pare că s-a comis o crimă acolo.
‎O crimă?
‎Într-un colț al aleii blocate,
‎e o trapă de oțel care duce în subteran.
‎Am găsit cadavrele a trei copii acolo.
‎Cadavre de copii?
‎Pe perete, ‎erau trei pete în formă de copil.
‎Cele trei pete ies pe perete noaptea
‎și aleargă pe aleea închisă.
‎Tremuram când le priveam ‎de la fereastră în fiecare seară.
‎Te rog! Gata cu glumele astea bolnave!
‎A fost doar un vis.
‎Așa am crezut și eu.
‎Dar amintirea e prea reală.
‎În plus, camera aceea ‎nu are fereastră cu vedere la alee.
‎E absurd! Ba sigur are.
‎Era o fereastră mică.
‎Încearcă s-o găsești!
‎N-ar trebui să faci astfel de farse.
‎ATENȚIE: INSPECȚIE ‎ORAȘUL ECHIZEN
‎A fost o glumă proastă.
‎IDIOTULE. O SĂ TE ÎNJUNGHII. ‎VREAU SĂ UCID.
‎MORI, BĂTRÂNE! TACI!
‎MORI! EU AM FĂCUT-O.
‎E adevărat!
‎Shinobu?
‎Deci ai găsit fereastra secretă.
‎Cadavrele de acolo… Tu ai…
‎Când eram mică,
‎erau trei bătăuși care se purtau ‎de parcă erau stăpâni pe alee.
‎I-am încuiat în gaura aia.
‎La urma urmei, ‎ăsta era locul meu de joacă.
‎Al meu.
‎La o săptămână după ce i-am încuiat,
‎siluetele lor au apărut pe perete.
‎M-am gândit că sunt morți.
‎Tata a găsit trei cadavre ‎când s-a uitat în gaură.
‎Cred că și-a dat seama ce am făcut.
‎De asta a împrejmuit rapid aleea ‎cu un zid înalt.
‎În scurt timp, n-am mai avut chiriași.
‎Toți se speriau și plecau.
‎Pentru că noaptea, ‎bătăușii ăia ies din zid și fac gălăgie.
‎Asta a devenit camera mea.
‎Iar aleea a devenit din nou ‎spațiul meu privat.
‎Doar eu puteam intra și ieși.
‎După aceea, am invitat doi colegi de clasă ‎pe care-i uram și i-am ucis.
‎Apoi mi-am ucis tatăl cicălitor.
‎Dar sunt toți atât de încăpățânați!
‎S-au transformat în pete pe perete,
‎iar noaptea ies și mă blestemă.
‎Spun că vor să mă tragă acolo jos.
‎Dar nu mă duc niciodată acolo ‎după ce se întunecă.
‎N-au cum să mă atingă.
‎Dar îmi plăcea să-i privesc ‎în chinuri mai mult decât orice.
‎Așa că m-am împotrivit când mama a spus ‎că va începe să închirieze iar camera.
‎Dle Ishida?
‎Cred că a leșinat.
‎Rumi.
‎Scuze, du-te tu! ‎Eu trebuie să-l ajut pe profesor.
‎Dar e timpul să mergem acasă.
‎Shimada, poate ar trebui să pleci. ‎Părinții tăi se îngrijorează.
‎E în regulă, dle Okabe. ‎Părinții mei sunt în excursie.
‎Îmi fac griji pentru expoziție. ‎Dacă nu terminați la timp?
‎Mă descurc singur.
‎Nu mai sunt multe zile.
‎Ca membru al Clubului de Artă, ‎vreau să vă ajut.
‎Mersi, Shimada.
‎Dle Okabe, expoziția dvs. e uimitoare.
‎N-am mai văzut asemenea artă.
‎Sculpturi fără capete?
‎Ideea e că, dacă renunți la fețe, ‎creezi posibilități infinite.
‎Arta nu necesită față.
‎Fața umană poate exprima ‎o mulțime de emoții,
‎dar uită-te la fețele ‎din tablourile celebre, vechi sau noi.
‎De obicei nu au expresie ‎sau doar un rânjet.
‎Așa că m-am gândit să nu le fac fețe.
‎Nu mi-a venit ideea de la început.
‎Cum adică, dle Okabe?
‎Vorbiți ca un artist.
‎Chiar sunt artist.
‎Dar uneori îmi place ‎să creez sculpturi cu capete.
‎„STATUIA FĂRĂ CAP”
‎Masami, Sanae, s-a întâmplat ceva?
‎Rumi, dl Okabe a fost ucis.
‎Poftim?
‎Un senior l-a găsit ‎în sala de artă azi-dimineață.
‎Am auzit că îi lipsea capul.
‎Capul?
‎Cică i-a fost tăiat capul
‎și i-a fost găsit doar trupul ‎în sala de artă.
‎Shimada, plec acum.
‎Stai puțin!
‎Nu spune nimănui că am rămas la școală!
‎Bine. Ne vedem mai târziu.
‎Rumi? Rumi, ești bine?
‎L-ați văzut pe Shimada azi?
‎Nu cred că a venit încă.
‎Înțeleg.
‎ACCESUL INTERZIS
‎Da? Cine e?
‎Shimada, eu sunt!
‎Rumi, s-a întâmplat ceva?
‎Cred că ai auzit despre dl Okabe.
‎Am vorbit cu el în sala de artă ieri,
‎și acum e mort.
‎Știi ceva…
‎Shimada?
‎Rumi, crezi că eu sunt ucigașul?
‎Bineînțeles că nu. Te porți ciudat astăzi.
‎Ciudat? Iubirea face ‎pe oricine să se poarte ciudat.
‎Rumi, ești atât de frumoasă!
‎Shimada, ce te-a apucat?
‎Abia așteptam să vii ‎la cursul de artă în fiecare zi.
‎Îți dai seama cât de repede ‎îmi bate inima când te văd?
‎Hai să ne plimbăm! Vreau să-ți spun ceva.
‎Te rog, e tare ciudat aici!
‎Nu avem de ales.
‎Ne trebuie cartea de referință ‎pentru testul de engleză de mâine.
‎De ce ar lăsa-o cineva în sala de artă?
‎SALA DE ARTĂ
‎Uite!
‎Acolo a fost găsit cadavrul dlui Okabe.
‎Mă întreb de ce a fost ucis.
‎Poate îi purta cineva pică.
‎Altfel, de ce să-l omori așa?
‎Ajunge! Ia mai repede cartea!
‎Ce mod barbar de a ucide pe cineva!
‎Cine decapitează oameni?
‎Și nu au găsit capul.
‎Nu mai vorbi despre asta aici!
‎Grăbește-te, Masami!
‎Stai așa! Trebuie s-o găsesc.
‎E cineva acolo.
‎Dle Okabe!
‎Dl Okabe trăiește? Chiar e adevărat?
‎A fost nevoit ‎să se ascundă în clădirea veche.
‎Îl văd diseară.
‎Acum hai cu mine!
‎Shimada, unde e dl Okabe?
‎Va veni în curând.
‎Îl așteptăm înăuntru.
‎Ce-i cu mirosul ăsta oribil?
‎Zici că e carne putredă.
‎Îmi imaginez?
‎Ce? Sculpturile au dispărut!
‎De ce sunt piedestalele tot aici?
‎De ce ai încuiat ușa?
‎Ce s-a întâmplat, Shimada?
‎Nu s-a întâmplat nimic.
‎De ce ai vocea asta?
‎Și dl Okabe? Unde e?
‎A fost aici tot timpul.
‎Vezi?
‎Iată-l pe marele artist, dl Okabe.
‎Rumi, ce față frumoasă ai!
‎Rumi.
‎Rumi!
‎Rumi.
‎Să mă ajute cineva!
‎Rumi.
‎Rumi!
‎Este o… statuie din ipsos?
‎Nu se deschide!
‎Uite! Am zis să te uiți!
‎Mai e una acolo!
‎Ce față frumoasă!
‎Trebuie s-o am.
‎Nu! O iau eu!
‎Dă-mi-o!
‎Nu!
‎Dă-mi…
‎capul tău.
‎S-a deschis o gaură care mi-a permis ‎să ajung în camera alăturată.
‎Dar gândacii șușotesc între ei.
‎Acum înțeleg!
‎Le-am urmat instrucțiunile ‎în tot acest timp.
‎N-am să mai ascult de gândacii ăia.
‎Așa că mi-am strecurat ‎corpul vlăguit prin gaură și am sărit.