МАНІЯК: ЯПОНСЬКІ ІСТОРІЇ ЖАХІВ ДЗЮНДЗІ ІТО
Востаннє я був у Японії рік тому. Рік провів поза домом.
Мав би відчути полегшення, але я почуваюся жахливо.
Це тому, що поки мене не було, тут жили інші люди.
Не просто інші люди.
Мій вчитель середньої школи із сім'єю.
Я не йняв віри, що довелося здати в оренду новозбудований будинок
таким людям.
Я застеріг його, щоб не лишив мені в будинку ні подряпини.
Але досі вони вже б мали вибратися.
Хвилинку. Куди я поклав ключ?
ПЛІСНЯВА
Що це за сморід?
Що це в біса таке?
Що це?
Усе згнило!
Брате, ти вдома?
Давно не бачилися.
Заходь.
Ні, вже пізно. Я йду додому.
Сейдзі, мені потрібне пояснення.
Не чекав, що ти повернешся до Японії так скоро.
-Я не мав часу прибрати. -Проблема не в цьому!
Він зробив це зі злості, бо я не хотів здавати йому будинок?
Я підозрював, що він гадюка, але не думав, що настільки.
Не думаю, що він зі злості.
Тоді що це?
Їдальня — свинюшник, а ванна цілковито вкрита слизом!
Це на зло, як не крути!
Ні, це я винен.
Що?
Хай там як, піду пошукаю твого пса.
-Бувай. -Гей!
Сейдзі!
Неймовірно.
Боже, як тхне.
Роґі?
Маєш на увазі вчителя Роґі?
Схоже, його будинок згорів внаслідок пожежі.
Він хоче зняти твій дім, поки відбудується.
Звідки він у біса знає, що я їду за кордон?
Мабуть, почув десь.
Не мороч мені голову.
І без того тоскно: щойно добудував дім, а мене переводять за кордон.
Знаю, ти його ненавидів. Та він був моїм класним керівником.
Я не міг відмовити.
До того ж він обіцяв дбати про твого пса.
Хай так…
То ти згоден? Тоді до неділі. Я на тебе розраховую.
Гей! Я не погоджувався!
Який гарний білий будинок. Дивовижний.
Прошу, пане Роґі, ходімо в дім.
Привіт.
Я привів пана Роґі.
Овва! Добридень.
Коли це було? П'ятнадцять років тому?
Ти став гарним юнаком.
Зараз навіть ще більше схожий на батька.
І дім твій прекрасний.
Ти найуспішніший з моїх учнів.
Для мене немає більшої втіхи.
Ба більше,
можливість пожити у такому домі — це мрія.
Прошу, не поспішайте!
Я не казав, що здаю будинок в оренду.
До мого від'їзду за кордон обмаль часу.
Я вже не встигаю нікому його здати.
Прошу, знайдіть собі інше житло.
Ми шукали, але ніде нічого не знайшли.
Ми стали тягарем для наших родичів.
Я у такому принизливому становищі!
Якщо не здаси нам будинок, нам більше нікуди йти.
Благаю.
Тату, мені тут подобається.
Я хочу тут жити. Ну ж бо, тату.
А давай я відповідатиму за будинок,
поки ти будеш за кордоном?
Я теж тебе благаю.
Сейдзі!
Лихо. Що сталося? Маля зголодніло?
Будь ласка, Акасако.
Благаю тебе.
Що за дивне здуття?
Раніше його тут не було.
Що за чортівня? Із цим будинком щось не так.
Що?
Прокляття!
Чому це відбувається?
Увесь будинок під три чорти!
Сейдзі.
Що та сімейка зробила із цим домом?
І де зараз Роґі?
У цьому й річ. Я не знаю.
Вони поїхали, не сказавши ні слова.
Хіба вони не відбудувалися? Сходи туди.
Я ходив.
Але вони не відбудувалися. Там досі згарище.
Що?
Пліснява.
Сейдзі, поглянь на це.
З кожним днем стає дедалі гірше.
Придивись. Усе вкрито пліснявою.
І ванною не скористаєшся. Через сирість там повний жах.
А найгірше на другому поверсі, хоч там і не так сиро.
Жахіття. Справжнє жахіття.
Тобі не можна тут залишатися. Негайно вибирайся із цього дому!
Ти щось знаєш, правда?
Що тут сталося, поки мене не було?
Чого ти боїшся?
Я нічого не знаю. Не знаю.
Сейдзі, кажи!
Вони однаковісінькі!
Хто?
Будинок — це його копія!
Чия?
Малюка!
Мабуть, це пліснява, як ти й сказав.
До того ж новий вид.
Вона заразила їхнього малюка і доньку.
Тобі небезпечно тут жити.
Вибирайся. Тут не можна лишатися!
Добре?
Гаразд. Можна поки пожити у тебе?
Так. Слушна ідея.
Бувай.
Роґі.
Прокляття.
До речі,
у мене сверблячка.
Свербить, як же свербить.
МАНІЯК
Любий, я так і знала, що ти тут.
Коко.
Що сьогодні читаєш?
Коко!
Що таке, Ґоро?
Що сталося з книжкою, яка тут була?
Любовний роман «Рене зимового вітру» Мішеля Ланна!
Я його зараз читаю.
Не бери книжок, не спитавши!
Наступного разу питай дозволу, ясно?
Захищати цю колекцію — мій обов'язок.
Я не можу втратити жодної книги,
навіть на мить!
-Пробач. -Поверни книжку на місце.
Любий, маєш хвилинку?
Так, зараз.
Я майже закінчив.
-Це щоденник? -Так, сьогоднішній запис.
Ні дня не пропустив.
Відколи тобі було чотири?
Тут спогадів на ціле життя.
Колекція книг надає форми моєму минулому, а цей щоденник фіксує моє теперішнє.
Ти пишеш про мене?
Звісно.
Ґоро, з тобою все добре?
Наснився кошмар.
У ньому зникали книжки.
Зникла!
«Рене зимового вітру» немає! Куди ти поклала її, Коко?
Я поклала її на полицю. Ти бачив, як я це робила.
Моя мама обожнювала цю книжку!
Вона рідкісна! Ні, мені потрібен той самий примірник!
Уже пізно. Пошукаймо її завтра.
Не вигадуй!
Я сьогодні ж маю обшукати всі полиці у цій кімнаті!
«Тернового пекла» Таніо Акасабі теж немає!
Це найстрашніша книга у світі.
Улюблена книга мого батька.
Любий.
Вони зникли. Зникли!
Чорт! Чорт забирай!
9 ЛЮТОГО. МАМА ПІШЛА З ДИВНИМ ЧОЛОВІКОМ. СУМУЮ…
Мамо.
Мамо?
Книжки!
Мої книжки мене покидають!
ЩОДЕННИК ҐОРО СІРАСАКІ
Любий?
Коко. Я знайшов «Рене зимового вітру».
Що?
Вона стояла тут, дзвонила у двері.
У двері дзвонили?
Вродлива жінка.
Схожа на мою матір.
Але, без сумніву, це Рене Зимового Вітру.
Вона це довела, цитуючи книгу слово в слово
з першого розділу по кінцеву сторінку з відомостями про автора.
Окрім того, що вона читає всю книжку напам'ять,
вона схожа на психічно хвору.
Ох, Ґоро. Це був лише сон.
Це був не сон. Он вона стоїть.
Поглянь.
Це Рене Зимового Вітру.
Любий, що сталося?
Вона повернулася.
«Тернове пекло» знову тут!
Це найстрашніший роман у світі!
Я намагався його не пустити!
Але він проліз крізь вікно
і взявся читати мені ту огидну книгу неприємним, грубим голосом!
Той найстрашніший роман!
Любий, тобі варто звернутися до лікаря.
Немає потреби, Коко.
У мене є ідея.
Вона повернеться. Точно знаю.
«Я присвячую трикляту прозу окаянним.
«Пролог: Аґдурум ґу сауемек.
Цей кривавий випадок жахнув увесь світ.
Недобрі знаки, що з'являлися
на сітківці, поширювалися на мій мозок».
-«Очевидно, вхід до пекла…» -Любий?
Ґоро?
«Певно, та подія понівечила мій розум.
І відразливі зміни у моєму тілі —
це не що інше, як робота пекла.
Гротескний кюретаж, зроблений триклятим хірургом у 1955 році,
ще більше підштовхував мене до краю божевілля.
Останній розділ.
Самота.
Яфедра…»
«Тернове пекло» зникло.
Я переміг.
Тепер усе буде добре.
Рене…
«Рене зимового вітру» зникла!
Я нічого не міг вдіяти.
Поки слухав, як вона читала її напам'ять,
запам'ятав усе до букви!
Більше вона ніколи мені не явиться.
Краще б вона ніколи й не з'являлася,
ніж терпіти ці страждання!
Саме тому я вирішив.
Я вберу все це у себе!
Якщо розставання — таке горе і страждання,
я зберігатиму в голові всі книжки до одної!
Любий.
Благаю тебе. Припини.
Не заважай мені.
Лишилося зовсім трохи.
Але в мене у пам'яті бракує місця.
Чи зможу я все запам'ятати?
Чи мій розум вибухне?
Може, я збережу цей величезний об'єм інформації,
тільки щоб втратити власні спогади?
«Я побачив шанс, тому сховав у її сумочці диктофон,
щоб записати, як вона мене зраджує».
«Розділ перший: Зустріч.
«Любов Рене була недовговічною,
як сніг, що падав на місто,
і невдовзі вона почала танути».
ЩОДЕННИК ҐОРО СІРАСАКІ
Любий?
То ось де ти була…
Рене.
ЩОДЕННИК ҐОРО СІРАСАКІ
ШОҐО СІРАСАКІ
«…іще раз: асалтіте доґрамос афродіна.
Я відчував зміни у своєму тілі й розумі.
Зміни стали мені очевидні.
Увесь світ сяяв, занурюючись у морок.
Світ існував вічно, але там-таки закінчувався.
Як та урна…»
«РЕНЕ ЗИМОВОГО ВІТРУ» «ТЕРНОВЕ ПЕКЛО»
«КЛЕНОВЕ ЛИСТЯ КОКО»
«Я зрозумів це під час подорожі до пекла.
Коротше кажучи, пекло — це вхід до раю,
так само, як рай — вхід до пекла».
ВИДІННЯ ПРО БІБЛІОТЕКУ
«О мешканці пекла, кричіть! Аж поки не не пошматуєте горлянки!
Переклад субтитрів: Надія Сисюк
Прислухайтеся уважно до цих стоячих надгробків,
цих незліченних надгробків.
Навіть я чую голоси, які розмовляють один з одним.
Якщо я їх чую, отже, і ви їх чуєте.
Але заради тих, хто не чує, я маю навчити жуків.