JUNJI ITO HÁTBORZONGATÓ JAPÁN MESÉI
Ishida, úgy örülök neked!
Az egyetemisták manapság inkább saját lakást keresnek.
Kezdtem aggódni, hogy többé senki sem keres diákszállást.
Micsoda tisztaság van!
A lányom, Shinobu lakott itt ezelőtt.
Hogyan? Remélem, nem miattam költözött ki.
Ugyan, dehogy.
Korábban is diákok vették ki, úgyhogy nincs miért aggódnod.
Felteszem, nem bánod, ha velünk együtt kell étkezned.
Cseppet sem.
Amellett hétköznap dolgozom, úgyhogy olykor kicsit később lesz vacsora.
Nem gond.
- A holmim holnap érkezik. - Remek!
Nagyon szépen köszönöm!
Szívesen!
„SIKÁTOR”
Megyek, sétálok egyet.
Rendben, de légy óvatos!
Milyen magas ez a fal!
Ishida, vacsora! Gyere le, kérlek!
Csatlakozhatok?
Ülj csak le oda, Ishida!
Köszönöm!
Shinobu, köszönj Ishidának!
Örvendek!
Úgy szintén. Nagyon örülök!
Gimnáziumba jársz, Shinobu?
Shinobu 14 éves, még általánosba jár.
Vagy úgy.
Ishida, ne kéresd magad! Egyél, amennyi jólesik!
Köszönöm!
Akkor hát lássunk hozzá!
TÖVISPOKOL
Hagyd abba!
Ez nem igazság, Hiroshi!
Mi ez a késői hangzavar?
Hiroshi, várj!
Ide ne gyere!
Csendesebben, hé!
Kapj el, ha tudsz!
A fenébe!
- Ne már! - Ne olyan gyorsan!
Megmondtam! Ide!
Hé!
Ez meleg volt.
Hé! Fogjátok már…
Elnézést!
Segíthetek?
Shinobu!
Megijesztettél.
Csak pár könyv, hamar megleszek.
Köszönöm!
Régen az enyém volt ez a könyvespolc.
Nahát! Csakugyan?
Egyébként különös dolog történt velem tegnap este.
Mintha gyerekek játszottak volna a fal túloldalán.
Meg mertem volna rá esküdni, hogy abból a sikátorból jön a hang.
De amikor megnéztem, egy lélek sem volt ott.
Ó, hogy az?
A környék tele van sikátorral.
Egyes zajokat közelebbinek érzünk a valóságosnál.
Én is folyton hallottam őket a szobából.
Tényleg olyan, mintha a szomszédból jönne.
Értem.
Egy pillanat, Ishida! Azt mondod, megnézted, de hogyan?
Kiugrottam a falra az ablakból.
De túl sötét volt, nem láttam semmit.
Veszélyes az ilyesmi.
Ígérd meg, hogy többé nem teszel ilyet!
Hidd el, eszemben sincs.
Az igazság az, hogy kis híján lepottyantam.
Többé nem fordul elő.
Örülnék neki.
Még szerencse, hogy nem esett bajod.
Az élet a legdrágább kincs.
Túldramatizálod.
Shinobu!
Elnézést!
Uchiyama Ishidáék házában laksz az emeleten, igaz?
Igen, de…
Beszélni szeretnék veled, ha nem gond.
Akkor hát te is…
Igen, tíz évvel ezelőtt.
Abban a szobában laktam.
Miről akartál velem beszélni?
Megfogadtam, hogy soha senkinek nem beszélek erről.
De nem bírom tovább magamban tartani.
Minden éjjel rémálmok gyötörnek.
Láttad azt a magas, keskeny falat a ház mellett, ugye?
Szögesdróttal a tetején?
Igen. Az a fal egy gyilkosság helyszíne.
Gyilkosság?
A befalazott sikátor egyik végében van egy föld alá vezető acél csapóajtó.
Három gyerek holttestére akadtam ott.
Gyerekek holttestére?
A falon pedig három gyermek formájú foltot láttam.
Az a három folt éjszaka jelenik meg,
és körbe futkározik a befalazott sikátorban.
Megfagyott a ereimben a vér, ahogy éjjelente az ablakomból figyeltem.
Hagyd abba kérlek! Kímélj meg a rosszízű tréfáidtól!
Biztosan csak álom volt.
Eleinte én is azt hittem.
De túlságosan élénken él bennem az emléke.
Ráadásul a szobának nincs olyan ablaka, amelyik a sikátorra néz.
Képtelenség! Egész biztosan van!
Volt egy kis ablakocska.
Keresd meg, kérlek!
Ilyesmivel tényleg nem szép dolog viccelni.
VESZÉLYES KERESZTEZŐDÉS ECSIZEN VÁROS
Csak egy ostoba tréfa volt.
IDIÓTA LESZÚRLAK
ÖLNI AKAROK
DÖGÖLJ MEG, VÉNEMBER
DÖGÖLJ MEG ÉN TETTEM
Hát igaz!
Shinobu?
Szóval megtaláltad a titkos ablakot.
Azok a holttestek…
Te tetted…
Kicsi koromban járt ide három gonosz fiú,
akik úgy viselkedtek, mintha övék lenne a sikátor.
Bezártam őket abba a lyukba.
Végtére is ez volt az én kedves játszóterem.
Csak az enyém.
Ezután úgy egy hét telt el,
amikor az alakjuk megjelent a falon.
„Na, végre meghaltak” - gondoltam.
Később apám megtalálta a testüket, mikor benézett a fedél alá.
Azt hiszem, rájött, mit tettem.
Ezért sietve lezárta a sikátort ezzel a magas fallal.
Szép lassan elmaradoztak tőlünk a diákok.
Az idegeik felmondták a szolgálatot, és elmentek.
Ugyanis éjjelente a három fiú előjött a falról, és ricsajozott.
Így hát ez lett az én szobám.
A sikátor pedig újra az én saját kis helyem.
Egyedül én járhattam le oda.
Ezután áthívtam három osztálytársamat, akit gyűlöltem, és megöltem őket.
Utána pedig az akadékoskodó apámat is.
De mind iszonyú makacs lélek.
Foltokká váltak a falon,
éjjel pedig előjönnek, és szórják rám az átkaikat.
Minden éjjel fenyegetnek, hogy lerángatnak maguk közé.
De sosem megyek le oda sötétedés után.
Így egy ujjal sem érhetnek hozzám.
Imádtam elnézni a gyötrődésüket. Jobban, mint bármit az életben.
Így ellene voltam, amikor anyám szólt, hogy újra kiadná a szobát.
Ishida?
Úgy tűnik, elájult.
Rumi!
Ha nem baj, menj csak előre! Én még segítek a tanár úrnak.
De már ideje hazamenni.
Shimada! Neked sem ártana indulni. A szüleid aggódni fognak érted.
Nem lesz semmi baj, tanár úr! A szüleim elutaztak.
Aggódom a kiállítása miatt. Mi lesz, ha nem végez időben?
Egyedül is végzek.
De már csak pár nap van hátra.
Mint az alkotókör tagja, szeretnék segíteni, amiben tudok.
Köszönöm, Shimada!
Okabe úr, egyszerűen csodálatos a kiállítása!
Még sosem láttam ehhez foghatót. Különlegesek ezek a fejetlen szobrok.
Ha megszabadulunk a fejektől,
a végtelen számú lehetőségnek csak a képzeletünk szabhat határt.
A művészetnek nincs szüksége arcra.
Az emberi arc kifejezőkészsége páratlanul gazdag,
de nézd csak meg az arcokat a leghíresebb festményeken!
Egy halovány mosolynál többet nem látsz.
Így hát úgy voltam vele, miért lenne szükségem arcokra?
Hiszen nélkülük is mindent ki tudunk fejezni.
Ezt hogy érti, Okabe úr?
Úgy beszél, mint egy művész.
Művész volnék, vagy mi.
Néha azért szívesen formázok fejjel is szobrokat.
„FEJETLEN SZOBOR”
Hé, Masami, Sanae! Történt valami?
Rumi! Okabe tanár urat meggyilkolták.
Micsoda?
Egy felsőbb éves talált rá ma reggel a műteremben.
Állítólag sehol sem lett meg a feje.
A feje?
Úgy hallottam, leválasztották a nyakáról, csak a testét találták meg.
Shimada, én most megyek.
Várj egy kicsit!
Egy szót se arról, hogy bent maradtam iskola után!
Rendben. Később találkozunk.
Rumi! Rumi, jó vagy?
Láttátok már ma Shimadát?
Nem, szerintem még nem ért be.
Értem.
BELÉPNI TILOS
Igen? Ki az?
Shimada, én vagyok az!
Rumi! Valami baj van?
Biztos hallottál Okabe úrról.
Tegnap még a műteremben beszélgettünk vele,
mára pedig halott.
Nem tudsz semmit…
Shimada?
Rumi!
Talán azt hiszed, én öltem meg?
Persze hogy nem. De ma valahogy olyan furán viselkedsz.
Furán? Mindenkivel ezt teszi a szerelem.
Olyan gyönyörű vagy, Rumi.
Shimada! Mi ütött beléd?
Alig bírtam kivárni nap mint nap, hogy lássalak művészetórán.
Tudod, milyen hevesen kalapál a szívem, amikor megpillantalak?
Sétáljunk egyet! Van valami, amit csak neked mondhatok el.
Ne már, kiver a hideg veríték!
Nincs más választásunk.
Muszáj elhoznom az angolkönyvet a holnapi dolgozathoz.
Mit keres egyáltalán a műteremben?
MŰTEREM
Nézd!
Ott találtak rá Okabe úr holttestére.
Vajon miért gyilkolták meg?
Talán valaki gyűlölte valami miatt. Különben miért végzett volna így vele?
Elég a fecsegésből! Gyorsan hozd azt a könyvet!
Ilyen barbár módon megölni valakit!
Ki képes lefejezni egy másik embert?
És meg sem találták a fejet.
Muszáj erről itt beszélned?
Siess már, Masami!
Egy pillanat! Vajon hová tették?
Van itt valaki.
Okabe úr!
Okabe tanár úr életben van? Komolyan mondod?
Bizonyos körülmények miatt el kellett rejtőznie.
Este találkozom vele. Gyere velem!
Shimada! Hol van Okabe úr?
Hamarosan itt lesz.
Várd meg odabent!
Mi ez a orrfacsaró bűz?
Mint a rothadó hús.
Csak képzelődöm?
Az összes szobor eltűnt.
Furcsamód a talapzatok itt maradtak.
Miért zártad be az ajtót?
Shimada, valami baj van?
Nincsen semmi baj.
Honnan jön a hangod?
Na és Okabe úr? Ő hol van?
Egész idő alatt itt volt.
Látod?
Íme a páratlan művész, Okabe úr!
Milyen gyönyörű arcocskád van, Rumi!
Rumi!
Segítség! Valaki segítsen!
Rumi!
Ez csak egy gipszszobor?
Nem nyílik!
Hé! Oda nézzetek!
Ott van egy másik!
Micsoda gyönyörű arc!
Csak az enyém lehet!
Nem, ő az enyém!
Add ide!
Nem!
Add ide…
a fejed!
A feliratot fordította: Tóth Márton
Nyílt egy lyuk a falon, melyen át eljuthatok a szomszédos szobába.
A bogarak izgatottan sutyorognak maguk között.
Most már mindent érték!
Mindvégig az ő utasításaikat követtem.
De többé nem hallgatok rájuk.
Átpasszíroztam kórosan lesoványodott testem a lyukon, és megszöktem.