‫- ג'ונג'י איטו: סיפורים מקבריים מיפן -‬
‫אישידה, אני כל כך שמחה שאתה פה.‬
‫סטודנטים מעדיפים בימינו‬ ‫לגור בדירות וביחידות דיור.‬
‫חששתי שאף אחד‬ ‫לא ירצה לגור בפנסיון כמו זה.‬
‫נקי מאוד כאן.‬
‫זה מפני שבתי היחידה, שינובו,‬ ‫גרה כאן עד לא מזמן.‬
‫מה? אני מקווה‬ ‫שהיא לא נאלצה לצאת מהחדר בגללי.‬
‫ממש לא.‬
‫החדר נועד להשכרה לסטודנטים עוד לפני כן,‬ ‫אז אין לך סיבה לדאוג.‬
‫אני מקווה שלא תתנגד‬ ‫לאכול ארוחת בוקר וערב למטה איתנו?‬
‫כן, בשמחה.‬
‫בנוסף, אני עובדת במהלך השבוע,‬ ‫ולכן ייתכן שארוחת הערב תוגש באיחור לפעמים.‬
‫זה לא מפריע לי.‬
‫החפצים שלי יגיעו מחר.‬
‫טוב מאוד.‬
‫תודה רבה לך.‬
‫על לא דבר.‬
‫- "סמטה" -‬
‫אני הולך לטייל.‬
‫בסדר, תיזהר.‬
‫זה קיר ממש גבוה.‬
‫אישידה! ארוחת ערב! רד למטה, בבקשה.‬
‫ערב טוב לכן.‬
‫אישידה, שב שם.‬
‫תודה.‬
‫שינובו, תגידי שלום למר אישידה.‬
‫נעים מאוד.‬
‫נעים מאוד גם לי.‬
‫את תלמידת תיכון, שינובו?‬
‫היא בת 14 ולומדת בחטיבת ביניים.‬
‫אני מבין.‬
‫אישידה, אל תתבייש. תאכל ככל שתרצה.‬
‫תודה.‬
‫טוב, בואו נאכל.‬
‫- גיהינום הקוצים -‬
‫תפסיק.‬
‫זה לא הוגן, הירושי.‬
‫מה הרעש הזה בשעה כזאת?‬
‫הירושי, חכה!‬
‫אל תבוא לכאן!‬
‫היי, שקט שם!‬
‫תפוס אותי אם אתה יכול!‬
‫לעזאזל.‬
‫לא.‬ ‫-זה מהיר מדי.‬
‫אמרתי לך לא! לכאן!‬
‫היי!‬
‫אלוהים, כמעט נפלתי.‬
‫היי! תשתקו…‬
‫תסלח לי.‬
‫אפשר לעזור לך?‬
‫אה, שינובו.‬
‫הבהלת אותי.‬
‫אין לי הרבה ספרים. אני מסתדר.‬
‫- מחשבות של מונולית‬ ‫גורל המשורר -‬
‫תודה.‬
‫כוננית הספרים הזאת הייתה פעם שלי.‬
‫באמת?‬
‫דרך אגב, משהו מוזר קרה אתמול בלילה.‬
‫שמעתי ילדים משחקים בחוץ.‬
‫חשבתי שהקולות באים מהסמטה שמעבר לקיר.‬
‫אבל כשהסתכלתי, לא היה שם אף אחד.‬
‫אה, זה?‬
‫הרובע הזה מלא בסמטאות,‬
‫ולכן שומעים לפעמים‬ ‫צלילים שנדמה שהם קרובים יותר.‬
‫שמעתי אותם כל הזמן בחדר הזה.‬
‫הם באמת נשמעו כאילו שהם קרובים.‬
‫אני מבין.‬
‫רגע, מר אישידה. אמרת שהסתכלת, אבל איך?‬
‫קפצתי אל הקיר מהחלון הזה.‬
‫אבל היה חשוך מדי בשביל לראות משהו.‬
‫זה מסוכן.‬
‫בבקשה, אל תעשה את זה שוב.‬
‫תאמיני לי, אני לא.‬
‫למען האמת, כמעט נפלתי.‬
‫לא אעשה את זה שוב.‬
‫בבקשה ממך, לא.‬
‫תודה לאל שלא קרה לך כלום.‬
‫ככלות הכול, החיים יקרים.‬
‫זה קצת דרמטי.‬
‫שינובו.‬
‫שינובו!‬
‫תסלח לי.‬
‫אתה זה שגר בקומה השנייה‬ ‫בבית של אוצ'יאמה, נכון?‬
‫כן, אבל…‬
‫אני צריך לדבר איתך. אפשר?‬
‫כלומר, אתה…‬
‫כן, לפני עשר שניים.‬
‫גרתי בחדר הזה.‬
‫על מה רצית לדבר?‬
‫לא רציתי לדבר על זה שוב.‬
‫אבל אני לא יכול להתאפק יותר.‬
‫סיוטים מייסרים אותי בכל לילה.‬
‫אני מניח שראית‬ ‫את הקיר הגבוה והצר ליד הבית?‬
‫עם התיל הדוקרני?‬
‫נכון. נראה שבוצע שם רצח.‬
‫רצח?‬
‫בפינת הסמטה האטומה הזאת,‬
‫יש דלת פלדה שמובילה אל מתחת לאדמה.‬
‫מצאתי שם את הגופות של שלושה ילדים.‬
‫גופות של ילדים?‬
‫ועל הקיר היו שלושה כתמים בצורת ילדים.‬
‫שלושת הכתמים האלה יוצאים מהקיר בלילות‬
‫והם מתרוצצים בסמטה האטומה.‬
‫רעדתי כשצפיתי בהם מהחלון בכל לילה.‬
‫בבקשה. תפסיק עם הבדיחות החולניות שלך.‬
‫זה היה רק חלום.‬
‫גם אני חשבתי ככה.‬
‫אבל הזיכרון אמיתי מדי.‬
‫חוץ מזה, בחדר הזה‬ ‫אין חלון שמשקיף על הסמטה.‬
‫זה מגוחך. אני יודע שיש!‬
‫היה חלון קטן.‬
‫תנסה למצוא אותו!‬
‫זה לא יפה לעבוד על אנשים ככה.‬
‫- זהירות: הצטלבות‬ ‫עיריית אצ'יזן -‬
‫זאת הייתה בדיחה חולנית.‬
‫- אני אדקור אותך.‬ ‫אני רוצה להרוג. -‬
‫- תמות, זקן.‬ ‫תשתוק. -‬
‫- תמות.‬ ‫אני עשיתי את זה. -‬
‫זה נכון!‬
‫שינובו?‬
‫אז מצאת את החלון הנסתר.‬
‫הגופות שם למטה. זאת את…?‬
‫כשהייתי קטנה,‬
‫היו שלושה בריונים שהתנהגו‬ ‫כאילו שהם הבעלים של הסמטה הזאת.‬
‫נעלתי אותם בבור הזה.‬
‫אחרי הכול, זה היה מגרש המשחקים האהוב שלי.‬
‫רק שלי.‬
‫בערך שבוע אחרי שכלאתי אותם בפנים,‬
‫הדמויות שלהם הופיעו על הקיר.‬
‫"אה, הם מתים", חשבתי.‬
‫אבא שלי מצא שלוש‬ ‫גופות כשהוא חיפש בתוך הבור.‬
‫אני חושב שהוא הבין מה עשיתי.‬
‫לכן הוא הזדרז‬ ‫לאטום את הסמטה עם חומה גבוהה.‬
‫מהר מאוד, לא היו לנו יותר דיירים.‬
‫כולם נעשו מפוחדים ועזבו.‬
‫כי בלילות, הבריונים האלה‬ ‫יוצאים מהקיר וממשיכים להרעיש.‬
‫אז זה הפך להיות החדר שלי.‬
‫והסמטה שוב הייתה המרחב הפרטי שלי.‬
‫רק אני יכולתי להיכנס ולצאת.‬
‫לאחר מכן, הזמנתי לכאן‬ ‫שני חברים לכיתה ששנאתי והרגתי אותם.‬
‫ואז הרגתי את האבא הנודניק שלי.‬
‫אבל כולם כל כך עקשנים.‬
‫הם הפכו לכתמים על הקיר,‬
‫ובלילות, הם יוצאים החוצה ומטיחים בי קללות.‬
‫בכל לילה, הם אומרים‬ ‫שהם יגררו אותי לבור שם למטה.‬
‫אבל אני אף פעם לא יורדת לשם אחרי שמחשיך.‬
‫הם לא יכולים להניח עליי אצבע.‬
‫אבל אהבתי לראות אותם‬ ‫מתייסרים יותר מכל דבר אחר.‬
‫לכן התנגדתי כשאמא שלי אמרה‬ ‫שהיא שוב מתכוונת להשכיר את החדר.‬
‫מר אישידה?‬
‫הוא בטח התעלף.‬
‫- ג'ונג'י איטו -‬
‫רומי. אני מצטער, אבל את יכולה ללכת.‬ ‫אני צריך לעזור למורה.‬
‫- כיתת אמנות -‬
‫אבל הגיע הזמן ללכת הביתה.‬
‫שימאדה, אולי כדאי שתלך הביתה.‬ ‫ההורים שלך עלולים לדאוג.‬
‫זה בסדר, מר אוקאבה. ההורים שלי מחוץ לעיר.‬
‫אני דואג לתערוכה שלך. מה אם לא תסיים בזמן?‬
‫אני יכול להסתדר לבד.‬
‫לא נשאר עוד הרבה זמן עד אז.‬
‫כחבר במועדון האמנות, אני רוצה‬ ‫לעשות מה שאני יכול כדי לעזור לך.‬
‫תודה, שימאדה.‬
‫מר אוקאבה, התערוכה שלך מדהימה.‬
‫מעולם לא ראיתי אמנות כמו שלך.‬
‫אני מתכוונת, פסלים בלי ראשים?‬
‫הרעיון מאחורי זה הוא שהיפטרות מהפנים‬ ‫פותחת פתח לאפשרויות אינסופיות.‬
‫לאמנות לא דרושים פנים.‬
‫הפנים האנושיות יכולות‬ ‫להביע מגוון עשיר של רגשות,‬
‫אבל תסתכלו על הפנים‬ ‫בציורים מפורסמים, ישנים וחדשים.‬
‫בדרך כלל אין עליהן הבעה או אפילו חיוך קל.‬
‫אז חשבתי, למה לא להיפטר מהפנים?‬
‫כלומר, זה פשוט נראה כמו מחשבה שנייה.‬
‫למה אתה מתכוון, מר אוקאבה?‬
‫אתה נשמע כמו אמן.‬
‫אני אכן אמן.‬
‫אבל לפעמים, אני אוהב לפסל פסלים עם ראשים.‬
‫- "פסל ללא ראש" -‬
‫היי, מסאמי, סאנאה. קרה משהו?‬
‫רומי, מר אוקאבה נרצח.‬
‫מה?‬
‫תלמיד מי"ב מצא אותו בכיתת האמנות הבוקר.‬
‫שמעתי שהראש שלו נעלם.‬
‫הראש שלו?‬
‫שמעתי שהראש שלו נכרת,‬
‫ורק הגופה שלו נמצאה בכיתת האמנות.‬
‫שימאדה, אני הולכת עכשיו.‬
‫חכי רגע.‬
‫אל תספרי לאף אחד שנשארתי בבית הספר.‬
‫טוב, בסדר. להתראות.‬
‫רומי? רומי, את בסדר?‬
‫ראיתן את שימאדה היום?‬
‫לא, הוא בוודאי עדיין לא הגיע.‬
‫אני מבינה.‬
‫- הכניסה אסורה -‬
‫כן? מי שם?‬
‫שימאדה, זאת אני!‬
‫רומי? קרה משהו?‬
‫בטח שמעת מה קרה למר אוקאבה.‬
‫דיברנו איתו בכיתת האמנות רק אתמול,‬
‫ועכשיו הוא מת.‬
‫אתה יודע משהו…‬
‫שימאדה?‬
‫רומי, את חושבת שאני הרוצח?‬
‫כמובן שלא. אתה מתנהג מוזר היום.‬
‫מוזר? אהבה גורמת לכל אחד להתנהג מוזר.‬
‫רומי, את כל כך יפה.‬
‫שימאדה. מה נכנס בך?‬
‫בכל יום חיכיתי בקוצר רוח‬ ‫שתבואי לכיתת האמנות.‬
‫את מבינה כמה מהר‬ ‫הלב שלי פועם כשאני רואה אותך?‬
‫בואי נלך לטייל.‬ ‫יש משהו שאני יכול לספר רק לך.‬
‫בחיי, המקום הזה ממש מפחיד.‬
‫אין לנו ברירה.‬
‫אנחנו צריכות את המילון למבחן באנגלית מחר.‬
‫למה שמישהו ישאיר אותו בכיתת האמנות?‬
‫- כיתת אמנות -‬
‫תראי.‬
‫שם מצאו את גופתו של מר אוקאבה.‬
‫מעניין למה הוא נרצח.‬
‫אולי מישהו נטר לו טינה.‬
‫אחרת, למה להרוג אותו ככה?‬
‫מספיק כבר. תיקחי את הספר וזהו.‬
‫איזו דרך ברברית להרוג מישהו.‬
‫כאילו, מי עורף לאנשים את הראש?‬
‫והם אפילו לא מצאו את הראש.‬
‫תפסיקי לדבר על זה כאן!‬
‫נו כבר, מסאמי!‬
‫חכי רגע. אני צריכה למצוא אותו.‬
‫יש שם מישהו.‬
‫מר אוקאבה!‬
‫מר אוקאבה חי? זה באמת נכון?‬
‫בגלל הנסיבות, הוא הסתתר‬ ‫בבניין בית הספר הישן.‬
‫אפגוש אותו הערב.‬
‫עכשיו, בואי איתי.‬
‫שימאדה, איפה מר אוקאבה?‬
‫הוא יגיע בקרוב.‬
‫בואי נחכה לו בפנים.‬
‫מה הסירחון הנורא הזה?‬
‫כמו של בשר מרקיב.‬
‫אני מדמיינת את זה?‬
‫מה? הפסלים נעלמו!‬
‫אבל למה הכנים עדיין כאן?‬
‫למה נעלת את הדלת?‬
‫מה קרה, שימאדה?‬
‫לא קרה כלום.‬
‫למה אתה נשמע ככה?‬
‫מה עם מר אוקאבה? איפה הוא?‬
‫הוא היה כאן כל הזמן.‬
‫רואה?‬
‫תראי, הנה האמן הדגול, מר אוקאבה.‬
‫רומי, יש לך פנים יפות כל כך.‬
‫רומי.‬
‫רומי!‬
‫רומי.‬
‫הצילו! שמישהו יעזור לי!‬
‫רומי.‬
‫רומי!‬
‫זה… פסל מגבס?‬
‫היא לא נפתחת!‬
‫תראו! תראו, אמרתי!‬
‫יש שם עוד אחת!‬
‫הפנים שלה כל כך יפות.‬
‫הן חייבות להיות שלי.‬
‫לא! אני לוקחת אותן!‬
‫תני לי אותן.‬
‫לא!‬
‫תני לי…‬
‫את הראש שלך.‬
‫תרגום: שלמה ליברמן‬
‫חור פעור נפער, ואני יכול להגיע לחדר הסמוך.‬
‫אבל החרקים מתלחשים בינם לבין עצמם.‬
‫עכשיו אני מבין!‬
‫אני רק מילאתי אחר‬ ‫ההוראות שלהם כל הזמן הזה.‬
‫אני לא אקשיב לחרקים האלה יותר.‬
‫אז דחסתי את גופי הכחוש‬ ‫דרך החור וזינקתי החוצה!‬