DŽUNDŽI ITÓ: JAPONSKÉ DĚSY
Jsem ráda, že jsi dorazil.
Vysokoškoláci si v dnešní době radši seženou vlastní byt.
Bála jsem se, že se mi tu už nikdo neubytuje.
Je to krásný pokoj.
Bydlela tu totiž moje dcera Šinobu.
Snad se nemusela odstěhovat kvůli mně?
To ne.
Původně to byl pokoj pro studenty, tak si z toho nic nedělej.
Doufám, že ti nebudou vadit společné snídaně a večeře v přízemí.
Vůbec ne.
A přes týden chodím do práce,
takže někdy večeříme trochu později.
To nevadí.
Věci mi přivezou zítra.
Výborně.
Moc vám za všechno děkuju.
Nemáš za co.
ZADNÍ ULIČKA
Jdu se projít.
Dávej na sebe pozor.
To je ale vysoká zeď.
Išido? Večeře je na stole! Pojď dolů!
Už jsem tu.
Sedni si tamhle.
Děkuju.
No tak, Šinobu. Pozdrav Išidu.
Těší mě.
Mě taky moc těší.
Ty chodíš na střední?
Je jí 14, takže ještě ne.
Aha.
Hlavně se neostýchej, Išido. Pořádně se najez.
Děkuju.
Tak dobrou chuť.
TRNITÉ PEKLO
Nech toho!
To není fér, Hiroši!
Co je to takhle pozdě za kravál?
Počkej, Hiroši!
Nechoď tam!
Hej! Ztište se!
Něco na nás řve!
Sakra práce.
- To nedáš. - Jsi moc rychlý!
Nechoď tam, říkám!
Hej!
To bylo těsný.
Buďte zti…
Zdravím.
Chcete s tím pomoct?
Šinobu…
Vyděsila jsi mě.
Není třeba, zase tolik věcí nemám.
BARDŮV OSUD MYŠLENKY MONOLITU
Díky.
Tahle knihovnička bývala moje.
Vážně?
Včera se mi mimochodem stalo něco divného.
Slyšel jsem, jak si venku hrajou nějaké děti.
Myslel jsem, že jsou v uličce za touhle zdí.
Ale když jsem se podíval, nikdo tam nebyl.
Jo, tohle…
Kolem je plno uliček,
takže se sem někdy nesou i vzdálenější zvuky.
Taky jsem tu ty děti často slýchala.
Vážně to zní, jako by si hrály pod oknem.
Aha.
Počkat… Jak jste se tam dostal?
Vylezl jsem z okna na zeď.
V té tmě ale nebylo nic vidět.
To zní nebezpečně.
Už to nikdy nedělejte, prosím.
Ani to nemám v plánu.
Skoro jsem spadl.
Už to neudělám.
To doufám.
Jsem ráda, že se vám nic nestalo.
Život je drahocenná věc.
Nebuď tak teatrální.
Šinobu!
Promiň…
Ty bydlíš v patře u paní Učijamové, že jo?
Bydlím…
Potřebuju s tebou mluvit. Máš chvilku?
Takže vy jste…
Jo, zhruba před deseti lety
jsem v tom pokoji bydlel taky.
A o čem že jste chtěl mluvit?
Chtěl jsem si to s sebou vzít do hrobu, ale…
už to prostě nevydržím.
Každou noc mě to straší ve snech.
Určitě jsi viděl tu vysokou úzkou zeď vedle domu, že jo?
Tu s tím ostnatým drátem?
Přesně tu. V té uličce kdysi muselo dojít k vraždě.
K vraždě?
V rohu té zazděné uličky
je železný poklop, který vede do podzemí.
Našel jsem tam těla třech kluků.
Těla kluků?
A na té zdi
byly tři skvrny ve tvaru dětí.
V noci se z ní odlupovaly
a hrály si v té zadní uličce.
Každý den jsem je pozoroval z okna a třásl se přitom strachy.
Takové hloupé vtipy si nechte.
Jenom se vám to zdálo.
To jsem si myslel taky,
ale ty vzpomínky jsou až moc skutečné.
Ten pokoj navíc nemá okno do uličky.
To není možné. Musí tam být.
Bylo to takové malé okýnko.
Zkus se po něm podívat!
Přestaňte si takhle střílet z lidí.
POZOR KŘIŽOVATKA EČIZEN
To byl teda pěkně blbej vtip.
BLBČE. BODNU TĚ.
CHCI TĚ ZABÍT.
CHCÍPNI, DĚDKU.
UŽ JE PO NĚM!
On měl pravdu!
Šinobu?
Tak jste to schované okno našel.
Ta těla pod tím poklopem… To ty jsi je…
Když jsem byla malá,
chodívali sem tři hajzlíci, co dělali, jako by jim to tu patřilo.
Tak jsem je tam zavřela.
Přece jenom to bývalo moje milované hřiště.
Patřilo jenom mně.
Asi týden potom, co jsem je tam zavřela,
se na zdi objevily jejich siluety.
Říkala jsem si, že už určitě umřeli.
Pak se do té díry podíval táta a našel v ní tři mrtvoly.
Muselo mu dojít, že jsem to udělala já,
protože to tu rychle zazdil touhle vysokou zdí.
Hned nato jsme přišli o všechny nájemníky.
Nikdo tu dlouho nevydržel.
Ti hajzlíci totiž v noci vylízají ze zdi a dělají kravál.
A tak jsem ten pokoj dostala já.
Do téhle zadní uličky
jsem pak zase mohla jedině já.
Pozvala jsem do ní dva spolužáky, co mě štvali, a zabila i je.
Pak jsem zabila tátu, protože mě štval.
Všichni jsou pěkně tvrdohlaví.
Proměnili se ve skvrny
a každou noc vylízají, aby mě proklínali.
Pořád spřádají plány, jak mě dostat k sobě dolů.
Po setmění bych tam ale nikdy nešla.
A tady na mě nedosáhnou.
Vždycky mě moc bavilo pozorovat, jak trpí.
Když to tu máma chtěla zase začít pronajímat,
byla jsem proti.
Pane Išido?
Asi omdlel.
Rumi.
Klidně běž napřed, já tu ještě pomůžu panu učiteli.
Už bychom ale měli jít domů.
Jen běž, Šimado. Rodiče si o tebe budou dělat starosti.
Nebudou, pane učiteli. Zrovna jsou na dovolené.
Teď je hlavní, abyste stihl tu svoji výstavu.
Já to nějak zvládnu sám.
Vždyť začíná za pár dní.
Když už chodím do uměleckého klubu, chci vám pomoct.
Díky, Šimado.
Ta vaše výstava bude určitě úžasná.
Máte opravdu osobitý styl.
Bezhlavé sochy nikdo jiný nedělá.
Tváře nedělám proto, abych docílil dojmu neomezených možností.
Umění nepotřebuje obličej.
Člověk dokáže vyjádřit celou řadu emocí,
ale podívejte se na všechna naše nejznámější díla.
Většina modelů se na nich netváří nijak.
Tak mě napadlo se obličejů zbavit úplně.
Přece jenom jsou na obrazech spíš navíc.
O čem to mluvíte, pane učiteli?
Zníte jako opravdový umělec.
Vždyť jsem opravdový umělec.
Občas ale udělám i nějakou sochu s hlavou.
BEZHLAVÉ SOCHY
Masami, Sanae… Stalo se něco?
Někdo zavraždil pana Okabeho, Rumi.
Cože?
Jeden třeťák ho ráno našel v učebně.
Prý bez hlavy.
Bez hlavy?
Usekli mu hlavu
a v učebně nechali jenom tělo.
Tak já jdu teda domů, Šimado.
Počkej chvilku.
Hlavně nikomu neříkej, že jsem tu zůstal.
No jo pořád. Měj se.
Rumi? Jsi v pořádku?
Neviděly jste Šimadu?
Ne, asi tu ještě není.
Aha.
ZÁKAZ VSTUPU
Ano? Kdo je tam?
To jsem já, Šimado!
Rumi? Děje se něco?
Už jsi slyšel o panu Okabem?
Ještě včera jsme se s ním bavili
a teď je mrtvý.
Nevíš něco, Šima…
Šimado?
Ty si myslíš, že jsem ho zabil já, Rumi?
To by mě ani nenapadlo! Chováš se nějak divně.
Divně? Láska z člověka udělá podivína.
Jsi nádherná, Rumi.
Co to do tebe vjelo, Šimado?
Každý den se nemůžu dočkat chvíle, kdy přijdeš na výtvarku.
Víš vůbec, jak se mi rozbuší srdce, kdykoliv tě vidím?
Pojď se projít. Řeknu ti tajemství.
Běhá mi tu z toho mráz po zádech.
Nedá se nic dělat.
Potřebujeme tu učebnici na zítřejší test z ájiny.
Kdo ji sakra nechal na výtvarce?
VÝTVARNÁ VÝCHOVA
Podívej.
Tam našli Okabeho mrtvolu.
Proč by ho kdo zabíjel?
Někdo ho musel pěkně nenávidět.
Jinak si to nedokážu vysvětlit.
To je jedno, přišly jsme si jenom pro učebnici.
Je to vážně brutální,
když někomu uřežou hlavu.
A teď ji navíc ani nemůžou najít.
Přestaň už o tom mluvit!
Dělej, Masami!
Počkej, musím ji najít.
Někdo tam je.
Pane učiteli!
Takže Okabe je vážně naživu?
Musel se schovat ve staré školní budově.
Večer se máme potkat. Pojď se mnou.
Co mu tak trvá, Šimado?
Za chvilku tu bude.
Počkáme na něj vevnitř.
Necítíš nějaký smrad?
Je to jako shnilé maso.
Nebo se mi to zdá?
Co to? Jeho sochy jsou pryč!
Zůstaly po nich jenom podstavce.
Proč zamykáš?
Co se ti stalo, Šimado?
Vůbec nic.
Odkud teď vyšel ten hlas?
A kde je pan Okabe?
Celou dobu je tu s námi.
Vidíš?
Podívej, proslulý umělec pan Okabe.
Máš tak krásnou tvář, Rumi.
Rumi.
Táhni!
Rumi.
Pomoc! Pomozte mi někdo!
Rumi.
Rumi!
Vždyť… je to socha.
Nechtějí se otevřít!
Hele! Podívejte!
Přišla nám sem další!
Ta má ale krásný obličej.
Ten prostě musím mít.
Ani náhodou! Ten je můj!
Dej ho sem.
Ne!
Dej sem…
tu hlavu.
Překlad titulků: Eliška K. Vítová
Ve zdi se objevila díra, kterou jsem prošel do vedlejšího pokoje.
Brouci si mezi sebou něco šeptají.
Už to chápu.
Doteď jsem dělal jenom to, co po mně chtěli.
Už je ale nehodlám poslouchat.
Moje vychrtlé tělo se prosmýklo dírou a vrhlo se vstříc svobodě.