Hva synes du vi bør gjøre?
-Vi? -Ja.
Om du kan filme denne.
FILMSKAPER
Som et nærbilde, eller kanskje herfra og opp.
-Ja? -Filmer du den?
Nei, jeg har zoomet ut nå.
Jeg ville gått nærmere, det blir en ny scene.
Ja, du vil være nært. Vi kan jo sette inn det stillbildet nå.
-Si fra når du filmer. -Vi starter på nytt.
Først er den i ro, og du sier: "Dette er bare tull."
-Ja. -Og så begynner den å røre seg litt.
"Vent nå litt.
Kanskje den slangen ikke bare er tull likevel."
-Pappa, kan jeg snurre den? -Ja, vær så god.
Dette er kanskje vår første samproduksjon.
Flott.
Flott!
Den trengte håndlaget ditt.
…hvor vi kan gå etterpå?
-Etter dette? -Ja.
Vi er ikke engang halvveis til slike ideer.
Vi bare morer oss og setter i gang.
Forsiktig med trinnene.
-Herregud. -Hjelp ham, Rogers.
-Jeg har ham. -Vi må ikke miste stjernen vår.
Jeg er veldig interessert i hvem faren min er her og nå,
for ingen vet når timeglasset renner ut.
Man vet aldri hvor mye tid vi har igjen sammen.
Jeg tror også at for meg var han alltid en legendarisk figur.
Lenge var jeg bare sønnen til Bob Downey.
Suksessen kan eksplodere som torden om han er uforsiktig.
En talentfull filmskaper av undergrunnsfilm, Robert Downey.
Føler du deg kompromittert på et kommersielt TV-program?
Nei, for om filmen ikke åpner og blir en suksess,
får jeg ikke lage flere.
Jeg visste straks jeg begynte å tulle med dette
at det var bedre enn en jobb.
-Skal ikke du være på skolen? -Faen ta deg.
Og faen ta overmakta.
Og faen ta dere
som vil gjøre meg til en del av den maktesløse overmakta.
Jeg vokste opp i en familie
der det var vanlig å lage undergrunnsfilmer.
Det var helt naturlig å ikke ha noe med det som var vanlig å gjøre.
Hva var din første film? Et av prosjektene til faren din?
-Ja, det var det. -Hva ble det av deg?
Han ble verdens best betalte filmskuespiller.
-Det gjorde han. -Ja. Pappa, kom og få din andel.
Det er et bilde av Robert og meg for mange år siden.
Og fotografen sa:
"Hva med at dere begge har motorsager?"
Og Robert sa: "Dra til helvete."
Vi er fortsatt fornøyde med tittelen "Sr.", hva?
Ja, jeg liker den, men vi kan bedre.
JR.S HJEM I EAST HAMPTON JULI 2019
-Hvor er sr.? -På baksiden.
La oss gå ut dit. Kom igjen.
Nå skal du få bevitne
avkommet til sr. sitt avkom.
Ikke kast vannballonger på teamet mitt.
Jeg liker at det er ungen hans, og der er datteren hans.
Bra bilde.
Flott. Bevegelse.
Ingen sitter.
Hei, har du sett noen av bestefars filmer?
SR. SITT BARNEBARN
Nei, hvordan det?
For de er fantastiske. Vil du se dem en dag?
-Kanskje. -Bare et kanskje.
Skal du kaste en vannballong, treff meg.
Det er bra.
Avri, vink til oss. Det er alt vi trenger. Vink litt.
Herregud.
Du må få håret vått.
Herregud.
Ikke treff meg igjen. Jeg sverger.
Ikke få kameraet vått.
Kutt ut. Sr.?
Barnebarnet ditt er grenseløst.
Som å vokse opp med pappa. "Samme hva, ikke få kameraet vått."
-Fikk du det? -Vi fikk det.
Vi har ikke noe brukbart ennå, bortsett fra at Exton ga oss action.
-Kan jeg bytte kjapt? -Ja.
Takk.
Jeg vil vise dere noe før vi gjør noe.
-Bare meg? -Nei, Rosemary og deg.
Her er hun.
Robert ville lage en dokumentar om faren
og om deres historie og liv sammen.
Mange kjenner til Robert Downey jr., men de kjenner ikke Robert Downey sr.
SR. SIN KONE
Han ville bare rette opp i det.
Vi finner veien inn i noe vi håper ender opp med å bli interessant,
noe uvanlig,
et slags streiftog inn i denne galskapen
som det er å prøve å forstå faren din.
Føler du at du forstår ham nå?
Jeg tror jeg vet mye mer når vi er ferdige.
Du kommer tilbake, og det er nok der vi begynner,
til Robert og Rosemary på sofaen, og så tar vi det derfra.
Vi gjør det samme, bare at vi gjør det der ute.
-"Hvor lenge har dere vært gift?" -Det er meg.
-Ja. -Ja.
Hvor lenge har du og pappa vært gift?
Femten hundre år.
Jeg synes vi bør bytte plass.
Det bør dere. Få henne i midten.
Ja visst. Hvor lenge har dere vært gift?
-Femten hundre år. -Jøss.
-Gikk det bedre? -Hun så opp i midten, opp den veien.
Stemmer. La oss gjøre det igjen. Tredje tagning, åpningssekvens.
Han vil heller lage en film om noe annet
enn å la noen lage en dokumentar om ham.
Så middelveien har vært at han lager sin egen versjon.
Hvor lenge har dere vært gift?
Femten hundre år i juli.
-Herregud. -Jepp.
-Gratulerer med jubileet. Nesten. -Takk.
-Greit for meg. -Ok.
Forresten, det er hans regi-stil.
Så jeg sa det til ham sånn: "Pappa,
den ekte dokumentaren vi lager om deg
er det som dekker kostnaden for den kunstfilmen du lager."
Og han går visst med på det.
Har du det? Det er bra. Det er verdt hele dagen.
Det er morsomt.
Jeg tenker at alle bilder du liker, blir med.
Man vet aldri. Kan ende opp et sted du ikke forventet det.
Hva med fyren som sa: "Ett bilde er verdt mer enn tusen ord"?
Det er ett bra bilde.
Sr. er en av de beste til å sette tittel på bilder eller gatescener
som du vil møte.
Men på en mer typisk mannlig, barsk måte fra 50-årene,
ofte: "Se på denne idioten".
-Se på denne gruppen. -Hva skjer der borte?
Møte i Anonyme Alkoholikere. "La oss ta en drink. Ingen vet det."
Se hva som foregår i vinduet. Det bør være noen på den andre siden
som utfører en bryllupsseremoni for noen utenfor.
Kanskje.
Her er hjørnet. Dette pleide å være en bygård. Det er her.
Jeg vet ikke hva du tenker, men kanskje du begynner der og så hører du dialogen
før du kommer og viser dette.
Ok.
University 116 pleide å være tre takleiligheter,
og vi var nest øverst.
JR.S BARNDOMSHJEM
Ingenting er igjen.
Følte du deg ganske voksen? Du hadde jo barn.
Nei.
Nei, det kan ha vært problemet.
Vet ikke hva Robert mente, men det var annerledes.
-Laget du en film mens du bodde her? -Ja visst.
"Downey film kort"?
Jeg vet ikke hva det er.
Jeg kan kaste alle disse.
Jeg tenke bare at jeg vil gå gjennom filmene
og velge scener som jeg vet vil fungere i det du gjør.
Det er viktigere enn noe annet.
Dette er interessant.
La oss begynne med denne.
Der har vi den.
-Elsker deg, Walter. -Vi ses senere.
Jeg elsker deg mer enn noe annet i verden.
Jeg elsker deg også, mor.
Det er bra.
-Skrev du det? -Ja visst.
Det var sånn det startet.
-Karrieren din? -Hele jævla greia.
REGISSØR ROBERT DOWNEY SR.
Du vet, Walter,
du kan få hva du vil i dette livet.
Det eneste jeg virkelig vil ha,
er deg.
Chafed Elbows er en film om en raring
som gifter seg med moren sin og går på sosialen. En ode til Ødipus.
Moren min, hun satte ikke pris på Chafed Elbows, skal jeg si deg.
Herregud.
Jeg sa: "Det er bare en film." Hun sa: "Samme hva det er,
hvordan våger du?"
Vi hadde det gøy med å lære å fokusere med et kamera.
Ingen av oss trodde vi gjorde noe som hadde et publikum.
Jeg vet jeg går på barnerov, men det er i alle fall mitt barn.
Og plutselig fikk jeg en liten anmeldelse i New York Times.
Neste morgen var det kø rundt hjørnet
for denne filmen på 16 millimeter.
Hva inspirerte deg til å lage filmene?
Det var unikt. Det var annerledes.
Hvor ellers kunne du lage en film
når du aldri hadde gjort det før?
Et øyeblikk. Hører du det?
Alt passer inn.
-Hva da, sirenen? -Ja.
Ok. Prøvde folk å tilskrive filmene dine mening?
Herregud. Jeg håper ikke det.
Er det greit for dere om jeg blir med?
-Kom igjen, baby. -Ja vel?
La meg få av meg klærne.
Flytt deg, kompis. Slipp meg inn, hva?
Vi visste ikke hva vi gjorde, men filmene begynte å bli bedre
eller rarere.
Etter Chafed Elbows
skrev sr. og Elsie, moren min, hele tiden.
Det har vært en svært kreativ dag.
Det var en strøm av folk gjennom huset
for dagsopptak og skriveøkter.
Tiden med ham var helt fullstendig, fantastisk…
PRODUSENT
…deilig vanvittig.
Jeg er midt i et nervøst sammenbrudd.
Ha det et annet sted. Vi er opptatte.
Med en rar humoristisk sans
er han så mye sin egen mann,
så mye sin egen kunstner.
Det er en godartet nihilisme i arbeidet hans.
Bare friheten i det.
Du ante ikke hvor historien ville gå. Eller om det var en historie.
Det var en følelse av at hvert øyeblikk fikk spille seg ut
til man lo hysterisk.
De flyttet den lille krybben jeg var i
til området ved siden av der de så på dagens opptak,
så jeg ble svært vant til å sovne til lyden av filmklappere.
Nesten som om jeg ble programmert.
Dette er Robert i en barneseng.
-Satte du ham der? -Det må ha vært meg.
Og jeg husker bare kreativitetens kakofoni.
Mye sigaretter og gress og sprit,
men mest latter.
Om du ikke gir meg de tolv atombombene, tar jeg gullet ditt.
Jepp. Tolv atombomber, ellers tar jeg gullet ditt.
En av tingene jeg likte best ved ham som filmskaper og regissør,
var at han lot meg løpe fritt.
Jeg kunne legge til noen improviserte ord eller bevegelser, og jeg husker at han sa:
"Vet ikke hva det er, men jeg elsker det."
Jeg vet ikke hvordan han valgte ut rollebesetningen.
Jeg skjønte det ikke, for de virket ikke som skuespillere.
Det var som om han dro til Bowery
og plukket opp folk som var halvveis nede i flaska,
men de var fantastiske.
En flott gjeng med folk som ikke lignet skuespillere.
Hva skjer?
Du må trekke grensen et sted.
Hvis det var en understrøm som var veldig skiftende,
var det "vi er rike" eller "vi er blakke".
Det var aldri "vi er stabile".
Med "rik" mener jeg 500 i banken.
Vi er klare til å filme her.
Jeg laget en med nesten bare stillbilder, for vi hadde ikke råd til film.
Du kan ikke regissere noe.
Var det ikke for meg, var du arbeidsløs sammen med avskummet i undergrunnsfilmer.
De første laget jeg så billig.
Bare ved å ha en jobb, fikk jeg laget dem.
Ting hadde akkurat nok bakkekontakt til at en karismatisk fyr
som hadde ulike ideer og nysgjerrighet
kunne skape en ny filmstandard.
Og jeg tror han har bevart den nysgjerrigheten
langt inn i alderdommen.
SR. FORTSETTER Å FILME PROSJEKTET SITT
Der er det.
Ser du?
Det er litt betryggende å være i en by og se dette, hva?
Hvis du måtte introdusere denne scenen,
lurer jeg på om du ville
panorere ned fra en bygning til dette
eller panorere opp fra noe her.
Jeg vet ikke. Begge, kanskje?
Det er et interessant bilde der. Jøss. Som en western.
Se på dem alle. Det er ni av dem.
Hvordan kunne alle ha kommet ut av én and?
Se på mammaen som følger med hele området.
-Husker du endene du filmet? -Ja.
De har vokst. De er store.
Vi kan se dem i ettermiddag, hvis du vil. De er store.
Jeg håper dere er like fornøyde som meg med opptakene.
Jeg tror du trenger noe annet enn filmer, for balanse.
-Så det handler ikke bare om filmene? -Nei.
-Hvem er denne fyren? -Akkurat.
Hvem er denne fyren?
Det får jeg aldri vite.
Der er de.
Herregud.
Jeg har aldri sett dette med en veldig liten og en stor
i én levetid.
-Jeg blir svimmel. -Å, faen.
-Kan du gå til benken? -Ja.
Greit.
-Herregud. -Det var nære på.
Jøss.
Vi må finne ut hvordan vi får ham opp igjen.
-Nei, det går bra. -Kan du gå opp?
Så lenge du holder deg relativt nær, går det bra.
Jeg tror jeg må innfinne meg med tanken på problemet mitt
og bare filme skjelvingene jeg får noen ganger.
Du ser at det skjer.
Og Rosemary, når det skjer på en restaurant eller noe,
hun bare… Men jeg…
Da roer det seg ned.
-Ja. -Hva er det?
Parkinsons.
NÆRBILDE AV SKJELVENDE HÅND JEG SLÅR DEN
Jeg tenkte bare, du vet…
Jeg må spise på en spesiell måte nå, ellers ender alt på gulvet.
Så
la oss innse det.
God morgen.
Hei.
Hvordan går det?
Noen ganger lurer jeg på det.
Si alt. Hvordan har du hatt det?
Greit.
Ok.
Er det en kamp?
Er det utfordrende? Er det rart? Er det skummelt?
På enkelte dager, alle de der.
Jeg tror det bør være en del av filmen.
-Jeg liker at du har dette prosjektet. -Jeg også.
Jeg vet ikke hvorfor.
Det er kreativt og beroligende for meg på så mange plan.
Ja visst.
Det er spennende fordi det er ulikt alt annet.
SR. DRAR TIL ET INNSPILLINGSSTED
Ok.
Med Parkinsons mister du litt av noe hver dag.
Men han er så fokusert på denne filmen.
Det gir ham åpenbart energi og spenning.
Det er til venstre om det er i denne gata.
Det er kanskje her.
Kanskje.
Bob, hvor er vi?
Great Jones Alley.
Ikke Grace Jones.
Vi betalte en boms 50 dollar
for å legge seg i en haug av depresjon.
Og så filmet vi scenen.
Han sa: "La oss gjøre det igjen", da vi var ferdige.
Det var fint. Jeg husker det.
Hvilken scene var det?
Det var en scene der hun reklamerte for en…
Faktisk var hun så flott at ingen brydde seg om hva det var.
Du kan ikke spise et klimaanlegg.
Da jeg bestemte meg for å lage en film om et reklamebyrå,
var det nok det raskeste jeg har skrevet. Det var så gøy.
EN NY TYPE 'LEKTRISK VIFTE
Hvis vi bruker kreativt forspill
før vi trenger inn,
vil vi b…
Bygge?
Ser ut som.
Høres ut som.
Hvor mange stavelser, Mario?
Det handler om et hvitt reklamebyrå der lederen dør av et hjerteinfarkt.
Styret hans tar ringene og klokkene hans og så videre,
og de må stemme på en ny formann.
Reglene er at du ikke kan stemme på deg selv,
så alle stemmer på den eneste svarte i byrået,
i den tro at ingen andre gjør det, og han velges.
-Swope. -Faren min ville ønsket det slik.
Han digget deg veldig.
Faren din var en idiot.
Han går til bordenden og sier: "Jeg vil gjøre minimale endringer."
Jeg skal ikke lage bølger.
Å lage bølger er kjedelig.
Man lager en tsunami.
Man ser ryggen hans, det sitter 40 svarte der,
og filmen begynner.
Jeg hører filmen er morsom. Jeg ville sagt det uansett.
-Men jeg har hørt det. -Jeg håper den er mer enn morsom.
-Gjør du? -Den er litt krass også.
Som vindusvasker, glem det.
Ha i soyabønner for protein,
så selger vi det som leskedrikk i gettoen.
Det er ingen revolusjon sånn som du styrer sjappa, mann.
Når vil det skje noe?
Putney kom midt i kaoset om borgerrettigheter.
Hvordan kom du på det konseptet?
Jeg hadde en jobb,
og den svarte som jobbet ved siden av meg sa:
"Du tjener mer enn meg, og vi gjør det samme."
-Ja. -Det var det for meg.
Gir jeg deg lønnsøkning, vil alle ha lønnsøkning.
Og gir jeg dem lønnsøkning, er vi tilbake til start.
Jeg trodde ikke noen ville se den, men jeg hadde ikke snøring.
SWOPE GJØR RENT BORD!
MORSOM, STUDENTIKOS, GENIAL
UANSTENDIG, FLOTT, UBEGRIPELIG OG RELEVANT.
Det virket som om noe foregikk
som var knyttet til det som foregikk sosialt
og det filmen besto av.
Så det var et fint speil.
Det handlet ikke om filmen så mye som om samfunnet.
Om alle kan begynne
å ha humoristisk sans om seg selv,
tror jeg vi kan komme over mye som vi tar veldig seriøst.
Vi kan snakke om alvorlige ting på en annen måte.
Som krig og fattigdom og alt som foregår.
'DEN VAR GRUSOM. JEG ELSKET DEN.'
'DEN MEST STØTENDE FILMEN JEG HAR SETT'
FOR PUTNEYS SKAPER LØNNER PARODIER SEG
"Robert Downey lager fæle filmer."
Life. Virkelig?
-Hva syntes du om det? -Det høres bra ut.
Og dette, fikk du det?
Putney Swope ble innlemmet i nasjonalbiblioteket.
Det var vilt at filmen kom inn. Det er vanligvis Hollywood-filmer.
Hva betydde det for deg
da du begynte å bli godkjent av filmskaperne
som var, i mangel av et bedre ord, viktige for den generasjonen?
Det må ha betydd noe.
Ja, at jeg kunne lage en ny film.
Som om du hørte hjemme der og fikk en slags godkjennelse?
Det er en ganske interessant teori.
Fin avledning.
Han vet at jeg prøver å forstå noe, og at jeg vender et kamera mot ham.
Det han prøver å gjøre, er å snu kameraet på det han prøver å si.
Hva det er, gjenstår å se.
For en bukt her, herregud.
Det begynner å se ut som Rockaway.
SR. BESTEMMER AT PROSJEKTET TRENGER EN DAG UTE
Bob, hvorfor ville du dra hit?
Da jeg var 15, dro jeg hit om sommeren.
Det var kjent som siste stopp på T-banen.
Herregud, du må få med det der.
Dette er flott.
Jøss, det var vilt.
Kan vi si "appelsin"?
Vennen min.
Min sprø venn.
Hvor lenge har dere vært gift?
Femten hundre år.
Føler du noen gang at du lever i en av filmene dine?
Akkurat nå.
Var filmene dine så frie?
Noen ganger, ja.
Men dette har vært den frieste.
Ja.
Alt blir til alt før eller senere.
Ting blir til noe annet som igjen blir til noe annet.
Og om noe ikke funker, kaster du det ut.
Det kalles "følg filmen".
Jeg føler fortsatt at han kødder med oss.
Han vet at det er et lite samspill mellom å få fatt i en historie om ham
og samtidig holde ham interessert i prosessen.
Og kutt.
Ingen overgang nødvendig.
-Hva er forskjellen? -Jeg vet hva du gjør nå.
-Hva? -Jeg vet det.
Og fordi jeg tror han er knyttet
til en slags kreativ guddom,
er jobben min å finne ut hva alt betyr.
Hva er den scenen vi ser på?
Det er bare turen mot døra.
Døra ute.
-Hvordan passer det inn i filmen? -Hvem vet?
Du regisserte denne. Hva er planen?
Ja, planen din er det vi må få høre.
Jeg synes vi bør dele oss i to leirer,
begge redigerer ting som fører mot det samme,
redigeringen av filmen.
Men man kan få noe ut av den ene man ikke får fra den andre.
Jeg burde leie en leilighet i dette bygget
og få noe utstyr inn her.
Kom igjen.
FILMSKAPERNE SETTER OPP EN REDIGERINGSPULT HJEMME HOS SR.
SÅ HAN KAN KLIPPE SIN EGEN VERSJON AV FILMEN
Du liker tanken på et bilde av porten som åpner seg, hva?
-Hvis vi kan. -Vi tror det.
Vi går nedover veien her.
Nå tar jeg deg med på bærtur, far.
Og jo lenger unna du er, jo bedre.
SR.s KLIPP
Tok dere en biltur sammen?
Ja, tvers over landet en gang.
Fra Santa Fe til Los Angeles. Ja.
Hvordan var det?
Jeg hadde ansvaret for hasjpipa.
Det var interessant.
Jeg vet ikke om det passer her, men jeg liker det.
Vi trenger en Jack Nitzsche-låt her.
Så vil du gå til en av filmene dine derfra?
Det kan vi, eller vi kan bli her litt lenger.
-Vent. Ikke kjør for fort. -Vent litt.
Vent litt. Herlighet.
Klippet hans er absolutt under arbeid.
Det er ikke så lineært.
Det er som å ikke gi en regissør en frist
for når prosjektet hans må være ferdig,
eller en historie om hva det skal handle om,
det kan bli litt sprøtt.
Fjerde etasje. Solarium, akvarium, sanatorium.
Fyllearrest, kjendiser, barnesykdommer. Kjører opp.
Bob virker ikke så bekymret for å forvirre publikum,
og det er så flott.
Det er et mønster i måten han gjør ting på,
og du kan like det eller la være, men jeg er helt forelsket i det.
Paul elsker filmene mer enn de fleste jeg møter.
Da vi møttes, kunne jeg ikke tro han visste mer om 60-tallet enn meg,
og han er en flott skribent.
Action.
Kom igjen. Ok? Vi trenger bare opptakene, Burt.
Nei.
Han ba meg komme inn en dag og tulle på kamera, og det gjorde jeg.
Vi kan ikke betale for demobåndene
om vi ikke tar demobåndene til plateselskapet og får betalt.
Hallo? Nemlig.
Det er ikke MP, men DP.
Deres problem.
Jeg hadde det gøy med Paul Anderson. Det var gøy.
Alle vet at Paul Thomas Anderson er sønnen pappa skulle ønske han hadde,
og de plager meg med det.
PERSONLIG ARKIV
Paul sa noe, og jeg sa: "Jeg må ta toget."
Han sa: "Jeg blir med." Jeg sa: "Hva?"
Var dette for en dokumentar, eller…
Du vet aldri hva han gjør.
Det kan ha vært noe sånt. Jeg har ikke hørt om det siden.
-Jeg henter et batteri før vi går opp. -Til pacemakeren min?
Hvis du henger med Bob, blir du kjent med Bob.
Han har en fantastisk humoristisk sans, og han har en utrolig selvtillit
til å bare hengi seg til rytmen i å fortelle en historie.
Som en filmskaper-kollega er det forfriskende.
Det minner deg på å ha den selvtilliten, den tilliten til deg selv.
Det er vanskelig å gå, for ikke å snakke om å holde kameraet.
Pappa pleide å ta toget. Din siste tur var med PTA?
Men siden det, ingen, og ingen flyging.
Jeg flyr ingen steder. Jeg er paranoid.
Han var bekymret for toget. Han var bekymret for å gå av og på toget.
Han bekymret seg for været.
-Er heiser fortsatt et problem? -Ja.
-Det er… Ikke… -Å, faen.
Jeg satt fast her i en og en halv time en kveld,
og jeg kom meg ikke ut.
Det var en russisk fyr i heisen.
Han sa: "Går dette bra?" Jeg sa: "Det vet da faen ikke jeg."
Tror du alle disse nevrosene
bidrar til kreativiteten, eller er de bare i veien?
-Litt av begge deler. -Ja.
-Jeg tror vi har nye figurer. -Ja.
Timen før krasjlandingen var skummel.
Ikke landingen. Den gikk bra. Siden da har jeg ikke kunnet gjøre det.
Hva er oddsen for å havne i to flyulykker i livet?
Det får jeg aldri vite.
Jeg er for redd.
Den krasjlandingen skjedde da jeg var i hæren.
Vi var på en C-47, et fly med to motorer,
og etter rundt én time stoppet den ene motoren.
Mange av oss var veldig unge.
Hver gang vi så noe nært flyets vindu, så det ut som slutten.
Det var et tre eller noe annet.
Og til slutt begynte denne sersjanten å si: "Jeg vil ikke dø."
Og vi så på ham. "Er du fullstendig sprø?
Du skal liksom hjelpe oss."
Uansett, flyet landet, krasjlandet.
Ingen døde. Ingen ble skadet. Bare litt mørbanket.
Han gikk av flyet som om ingenting var galt.
Vi kalte ham alle mulige stygge ting.
Så han tok meg og satte meg i kakebua.
-Har du alltid vært en bråkmaker? -Ja.
Så hvorfor trodde du det var en god idé å bli med i hæren?
Hvem vet?
Jeg tok min stefars navn for å gå inn i hæren som mindreårig
med falsk fødselsattest.
Downey.
Elias er det biologiske navnet
til både pappa, Robert Elias,
pappas far, bestefaren min, også Robert Elias.
Han endret det fordi da han som mindreårig gikk inn i hæren,
følte han at et jødisk-klingende navn ville være en ulempe.
Mens et irsk etternavn burde være greit.
Du satt en del i kakebua, for du kan ikke holde deg unna trøbbel.
Hva vil du kalle det kapittelet?
"Begynnelsen."
-Virkelig? -Ja.
Fortell meg hvorfor.
Sjefen i kakebua sa: "Ikke bare sitt her.
-Gjør noe." -Ja.
Han sa: "Ta denne blokka og skriv ned noe."
Så jeg begynte å skrible, og plutselig ga noe av det mening.
En tilfeldig vennlighet fra fangevokteren din.
Du begynte å skrive.
Ja, det stemmer.
Var det noe av det som ble begynnelsen på noe av ditt tidlige arbeid?
Ja.
Det ante jeg ikke.
Hvorfor må jeg dø?
Jeg har aldri skadet noen.
I Pound var det absolutt et mer dramatisk bakteppe.
Ja.
Atten hunder venter på en kennel,
og de har én time igjen å leve.
Hvis folk leker hunder, handler filmen om folk.
Jeg, han og Fido skal rømme herfra.
Hvem blir med?
Den hadde mye spenning, og det var flott.
I ettertid
viste det seg at den var mye bedre enn jeg ante.
Siden Pound var min offisielle debut,
synes jeg det er din mest undervurderte.
Var dette filmen Bobby jr. debuterte med?
Det stemmer.
-Hvor gammel var han? Var han en baby? -La oss se. Det var i 1970.
Så fem.
Jeg tror vi ba ham ta rollen fordi vi ikke fikk barnevakt,
og vi visste at den rollen kom.
Og vi brukte ham. Det var enkelt.
Tornadoen skremte meg så mye at håret forsvant.
Har du hår på ballene?
Jeg er redd for å se.
Jeg visste ikke hva det de ba meg si betydde,
nemlig: "Har du hår på ballene?"
-Til han skallede. -Ja.
-Skallet hund. -Meksikansk nakenhund.
Ja.
Han virket sjenert da han sa det, men det funket fint.
Vi trengte ikke flere opptak.
Gi meg den.
Da du satte Robert på skjermen, skjønte du at han var…
Alle gjorde det.
Alle sa: "Hvor fikk du han her fra?"
Det er første gang som betyr alt.
Man så at han visste hva han gjorde.
Han trengte ikke min hjelp. Han var besatt.
Han steppet i oppkjørselen,
og ubevisst visste jeg at han aldri måtte gå på skole.
Han ville bli skuespiller.
Når jeg så kameraer,
oppfattet jeg det som tid med faren min.
Noen ganger gikk han forbi,
og han hentet kameraet og sa: "Ikke rør deg."
Jeg sa bare: "Hei!"
Det var nok for meg som det var for Exton
å løpe rundt i bakgrunnen og sprute bassengvann på meg,
og spørre:
"Skal vi filme igjen i morgen?"
Det er Robert og søsteren som slåss på kjøkkenet.
Jeg var bare der med kameraet på andre siden,
jeg tenkte ikke på noe, og så skjedde dette.
Hvordan var sr. som far?
Komplisert på den måten at mesteparten av hans oppmerksomhet
var rettet mot å jage musen.
Jeg visste at vi ikke var som de andre familiene.
Jeg tok ham med på filmer jeg syntes var interessante
uten å tenke på at han var et barn.
En film slapp de meg ikke inn på.
Etegildet.
ETEGILDET REGISSØR MARCO FERRERI
Fire menn i Italia møtes hvert år og begynner å mate hverandre.
Det kommer så ut av kontroll. Det er ekkelt.
Jeg glemte at Robert var med meg, og jeg gikk for å se den,
og billettselgeren sa: "Han får ikke gå inn. Den er for voksne."
Jeg sa: "Kom an."
Så jeg ringte distributøren,
og han sa: "Få snakke med ham. Hvordan våger han?"
Bla, bla, bla.
Og billettselgeren tok telefonen og sa: "Dere kan gå inn nå."
La meg si det sånn, det var ikke Fantasia vi så.
Jeg tok ham med på The Harder They Come.
REGISSØR PERRY HENZELL
Vi gikk inn, og det regnet den dagen, så det var lekkasjer i kinoen,
og vi satt på seteryggene.
Og da vi dro derfra, sa vi: "Wow.
Det var ingen andre i kinoen enn oss."
Det gjorde den bare bedre.
Jeg husker mange kinoer som var skitne og rare,
men det var tanken på at filmer brakte oss sammen,
og det gjør de enda.
Jeg har nok av det.
La oss se om han ikke henger seg i lydkabelen først.
Er det dumt å vise teamet i dokumentaren?
-Ikke i det hele tatt. -Hvorfor det?
Fordi det lar alle vite at vi vet hva vi gjør.
Ja.
Kanskje de ikke liker det, men det gjør vi.
Det vises at vi vet hva vi gjør, hva?
Vi må vite noe.
Her kan vi snakke om tre generasjoner av…
Irritasjoner.
Av irritasjoner.
Hva er det jeg sier til deg når du går meg på nervene?
Hei, ikke vær en irritasjon.
Og det kommer fra at pappa sa det til meg.
For første gang, be besten om å ikke være en irritasjon.
-Hei! -Men det.
Hei, ikke vær en irritasjon.
-Der, ja. -Du må ikke være en irritasjon.
Det vi skal gjøre, er at vi tre skal ta en rask espresso.
Jeg tar kaffe.
Du kan få en slurk av meg, men ikke si det til mamma.
Jeg sladrer aldri til mamma.
Dette er fint.
Sr. som jeg husker ham, rundt 1971.
Jeg var på Extons alder.
Det er pappa og moren min, Elsie.
Og så var det et nytt opptak.
Dette er fra Greaser's.
Det er fra Greaser's Palace, ja.
O hellige, la meg få se.
-Messias. -Messias.
Føler du, leges du.
Jeg kan krype igjen.
Hva var historien bak Greaser's?
En dame ville at jeg skulle lage en film. Hun sa: "Hva vil du lage?"
Jeg sa: "Faderen, sønnen og Den hellige ånd i en western." Hun sa: "ok".
Hun ga den til mannen sin, som hadde mye penger.
Han leste den og sa: "Vil den tjene penger?"
Jeg sa: "Neppe", og han sa til kona: "Han er sjarmerende. Gi ham pengene."
Han var i det minste ærlig om hva han egentlig tenkte.
Det så ikke ut som om en kristusfigur som datt ned i en western
ville tjene noe som helst.
Denne gangen fikk du virkelig utnytte landskapet.
Filmkunsten begynte å bli frodig,
og du hadde stunts, du hadde vognhjul,
og du bygde bokstavelig talt Greaser's Palace
og sprengte det.
Ikke få oss til å tvile og spekulere.
Si hvorfor du er her.
Jeg vet at du liker å overlate meningen til publikum,
men det er en veldig dyp spirituell mening i den filmen
som jeg som voksen enda prøver å forstå.
Jeg er glad du sa det.
Bob, hvordan går det?
Det går bra.
SR.S SØSTER
Vi kjenner ham som en provokatør som engasjerer med filmene sine,
men er det noe overraskende du, som søster, ser ved ham?
Jeg sier alltid at han er uskyldig for meg.
-Den var ny. -Og en purist.
-Det er bra. -Det er sant. Du er det.
Selv som person.
Han er respektløs i humoren sin, men han gir så mye. Han er så ærlig.
Gi meg en klem.
-Da du så Robert jr. -Ja.
Så du likheter mellom far og sønn?
Ja visst.
Jeg føler at Robert fikk mye av humoren fra faren.
Ja, men moren hans var også veldig morsom.
Hvordan går det?
Er du Jomfru Maria?
Bare kall meg Maria.
Elsie Downey var en flott skuespillerinne
som kunne gjort utrolige ting alene,
men som valgte å jobbe med mannen sin.
Hun var ekstremt talentfull og elskelig.
Den snilleste personen du noen gang kunne møte.
Det som er med lavbudsjettfilmer, er at all spenningen er bak kameraet.
Med Elsie, var det klart med en gang
at: "Hei, vi skal lage disse filmene sammen"?
Nei, jeg møtte henne lenge før jeg laget filmer.
Bare filmer til små kinoer i New York.
Da de møttes, var det som om…
Det var over. De forsto hverandre.
De lo. De fikk oss til å le.
Hun var en så naturlig komiker.
Så Robert, som kom fra dette paret,
han måtte bli den han ble.
Lærte du noe som skuespiller fra moren din?
Stort sett alt, ja.
Å se henne bli instruert av pappa.
Hun henga seg fullstendig
til hva enn slags kreativ strøm av dumheter han holdt på med.
Og jeg husker da vi laget Greaser's Palace,
at hun klatret oppover sanddynene om og om igjen.
Hun hadde ikke noe problem med å gjøre noe krevende.
-Tok du henne med i mye? -Mest mulig. Hun gjorde alt.
Hun prøvde alt. Hun visste hva hun gjorde.
Det er øyeblikket da hun oppdager at sønnen er død.
Og det er Elsie som moren i Greaser's Palace.
Hun finner ikke sønnen sin, som er Robert.
Jeg spilte en gutt som fikk halsen kuttet av Gud,
og moren finner ham.
På slutten av filmen ble han vekket til live igjen.
Og jeg tror han var så glad for å lage en scene med moren sin.
Greaser's var jeg stolt av.
Jeg var gammel nok til å vite at jeg var med og ble en film-drittunge.
Og det var gøy. Jeg vil takke deg. Du fikk oss ut av byen.
Det var gøy.
-Var det en lykkelig tid? -Det var det.
Og så falt alt sammen.
Jeg kommer til et veiskille,
og nesa mi er full.
Hvilket råd ville du ha gitt deg selv da?
Ikke rør narkotika.
Jeg har en jobb til deg.
To tonn turkis til Taos i kveld.
Tittelsekvensen
ser nesten ut som et slags ran.
Alle disse folkene samles,
men én fyr kommer inn med våtdrakt.
Mens han tar av vektbeltet, sier han: "Hva med Larry? Han liker taco."
Og han åpner beltet.
Det prøvde å overgå
å være noe folk kunne kalle en film.
Du sa at handlingen var Sanborns saksofon,
som for meg er neste nivå.
-Det er sant. Du følger saksofonen. -Ja.
Om du vil holde fast i noe.
Slipp tankene. Slipp kroppen din.
Slipp lommeboken.
På denne, det var en så rar og usammenhengende greie,
filmet jeg kanskje i en time før jeg dro hjem.
Fordi jeg var trøtt eller rusa eller noe.
Jeg tror malen var på et rart sted,
så kanskje det rettferdiggjorde bruken.
Pappa var i kjelleren med redigeringsprogrammet
i noe som virket som to år,
og jeg tenkte: "Det er lenge å redigere en film."
Vi visste hva som foregikk der.
Var den tiden morsom? Var den en kamp?
Jeg var narkoman.
Hovedsakelig kokain og marihuana.
Fullstendig galskap.
Greit.
Jeg visste at arbeidet begynte å bli en unnskyldning,
og kort tid etterpå ble det slutt mellom foreldrene mine.
Snu deg, vink farvel til døra med paraplyen.
Si farvel og gå inn. Ha det.
Ha det.
-Ha en fin kveld i kveld. -Ha en fin kveld i kveld.
Selv om vi gikk fra hverandre, snakket vi mye sammen.
-Natta. -God natt.
-Og ha en god natt. -Ha en god natt…
Ja, det vekker viktige minner.
Og strekk deg bakover.
TRENER
Og dra igjen.
Du puster, ikke sant?
Jeg håper det.
Ja.
Da jeg kom hit, var det litt stramt.
Ja, det er en god måte å si det på.
Vi roper mye på Gud her, hva?
Som: "Gud, enda en knebøy." Eller: "Gud, enda en selleri."
Det er morsomt.
-Hvor er denne fyren? -Vi har ikke sett ham enda.
Nei, hver gang jeg leser forsiden av Times,
sier jeg: "Hvor er denne jævelen?"
-Det er ganske bra. -Det er flott.
Og etterpå? Vi har frihet.
Er det noe der vi kuttet deg?
Her har vi…
Robert må ha tenkt noe, for han trener så mye.
Kanskje han tenkte: "Jeg vil ikke ende opp som pappa."
Det er ikke ille.
Legge det til?
Ja.
SR.S KLIPP
Hvem ante at vi ville krysse broen jeg ikke hadde krysset i dag
fordi jeg trodde jeg kunne slippe å gå, og se nå.
-Elsker du New York? -Ja.
Jeg blir inspirert her.
Hvordan lager du en film i Los Angeles? Vi har sett alle mulige bilder.
Samme hjørne, samme motorvei.
Det er annerledes her ute.
Se på dette her.
Herregud.
Se på lyset nå. Herregud, det er vilt.
Dette skriker etter et 360 graders.
Feil stativ.
Det andre gode med et prosjekt i New York, om du velger det,
er å av og til ta med den ekte lyden vi snakket om.
Skru opp. Ikke si et ord.
Det skjer bare.
Hvor går du etter det?
Jeg ser her og ser om det er noe.
Vi får se.
Kanskje vi går rett inn i Robert og meg.
Kanskje det.
Ja, la oss prøve.
Hei, er dette pappa?
Ja.
Er dette sønnen?
Dette er sønnen din.
Hei, kompis.
Så hva vil vi snakke om?
La oss snakke om Los Angeles i dag.
-Herregud. -Beklager.
Vi skal gjøre alt, vennen.
Herregud.
Når du kommer dit og aldri har vært der,
er det litt romantisk på grunn av all litteraturen.
Men du skjønner fort at det er mye prat.
"Vi vil gjerne lage en film med deg." Bla, bla, bla.
"La oss se hvordan det går." Og alt det der.
Det første de spør om der når man lager en film, er:
"Tror du den tjener penger?"
Vennene mine sa: "Du er ferdig."
Dere er utstøtte,
forlegenheter for familiene og samfunnene deres.
Skampletter.
-Er det noe galt med deg? -Det er bare litt kaldt.
Mener du ikke: "Det er bare litt kaldt, sir"?
-Jo, sir. -Vel, si det.
Det er bare litt kaldt, sir.
-Si det igjen. -Det er bare litt kaldt, sir.
Det var det jeg trodde.
Var Up the Academy tilsynelatende den første studiofilmen du laget?
Ja. Katastrofe.
Og jeg tenkte: "Få meg ut herfra."
Fortell meg alt.
Det skulle være et militærakademi for barn.
Manuset handlet om 16-åringer.
Det ville vært mer effektivt om de var ti år gamle.
Han sa: "Barna bør være barn, ikke tenåringer."
Det hadde vært et mareritt, og veldig upraktisk.
Ville studioet la det skje? Nei.
De sa: "Er du sinnssyk?"
Jeg sa: "Hva? Jeg vil bare endre aldrene."
"Du gjør ikke det her."
Jeg lærte å komme overens med folk ved å gjøre det jeg ble bedt om.
Du sier ikke det.
Frem til da hadde han vært beskyttet. Folk visste at han var spesiell.
Man hjalp ham å bli neste versjon av seg selv.
Og jeg tror den eneste opplevelsen hans med en studiofilm,
der studioet sier hva du kan og ikke kan gjøre,
som kunstner er det ødeleggende.
Jeg tror han tenkte: "Flott, vi lar det stå til."
Dere får den Robert Downey-filmen dere fortjener.
En fyr sa: "Fortsetter du å snakke sånn,
sparker vi deg,
og du får ikke siste ord, samme hva."
Jeg sa: "Ok, det er greit for meg,
så lenge jeg får den siste kokainen."
Og det var nesten slutten på meg der ute.
-Du ga deg totalt faen, hva? -Ja.
Hvordan vil du beskrive den tiden?
Femten år med fullstendig jævla galskap.
Herregud, kompis.
Jeg tror det vil være slapt av oss å ikke diskutere påvirkningen på meg.
Ja, jeg vil gjerne gå glipp av den diskusjonen.
SNØ I BEVERLY HILLS REGISSØR MAREK KANIEVSKA
Da jeg spilte i Snø i Beverly Hills, var det på den tiden da jeg begynte…
Den var åpenbart ikke
selvbiografisk for meg,
men det som var likt var ungdommer, dop og 80-tallet.
Hvordan var det å høre at han var med i den?
Han var morsom. Han sa: "Jeg har en rolle i en ordentlig film."
Du kan ikke bli her. Lev livet ditt hvor du vil, men ikke her.
-Jeg er sønnen din. Jeg sover her. -Ut.
Jeg ringer politiet.
Men jeg elsket den.
Den er tøff, men den er flott.
Det var en vill periode.
Hele den verdenen er knyttet til kreativitet.
Vi endret bevisstheten vår med stoffer.
Jeg drev bare på med en slags lek der jeg ville trøste meg selv
eller bare forbli rusa
i stedet for å ta ansvar for at ting hadde sporet litt av.
Og ærlig talt, mer enn noe annet, ser jeg tilbake og sier:
"Det er sjokkerende at en eneste film ble ferdigstilt."
Men det stoppet ikke oss Downeyer.
Reed, slutt med maten. Husleia forfaller. Vi må på jobb. Kom an.
-Jobbe før vi spiser, ok? Kom igjen. -Greit.
-Jeg laget nettopp den salaten. -Nok med salatene.
Filmen hadde ikke kommet ut uten ham. Det er virkeligheten.
-Ja, han har blitt en stor filmstjerne. -Ja.
Men tar han fortsatt regi?
Vel, han elsker å tulle. Det gjør han.
-Må dra, mor. -Ok, kjære. Gjør det du må.
Det var en følelse av familie,
av at folk hadde det gøy, og det merker folk.
Bra, flott, for det var det,
og det var en veldig god periode i livet, for jeg traff Laura.
Jeg vet hva du driver med, pikkhue.
Jeg tror sr. var redd jeg var en forferdelig skuespiller…
SR.S ANDRE KONE
…så han tenkte: "Bruk aksent, så merker ikke folk det."
Det er ikke sant.
Takk Gud for Laura Ernst.
Ja, jeg er enig.
Hun dukket opp,
og jeg føler at det var energien du trengte
på det tidspunktet i livet ditt.
Og det virket som om du ble friskere
og begynte å ta vare på deg selv
og slo deg til ro borte fra dopkulturen
som vi alle satt fast i.
-Hei, pappa. -Hei.
Og jeg husker det veldig tydelig.
Mange av oss gjorde ting og mente det ville være hyklersk
å ikke la barna delta i marihuana og sånt, så vi anså det som søtt at de røkte det.
Vi var idioter, alle sammen, som delte det med barna våre.
Jeg er bare glad han er her.
Det er alt.
-Fryktet du at han ikke ville være det? -Mange ganger.
Selv om det tok meg 20 år til før jeg klarte å skjerpe meg,
var du og Laura en stabilitet for meg.
Hvilke minner har du fra de årene med Laura?
Mange, siden hun ble syk.
Og var du sammen med henne da hun ble diagnostisert med ALS?
Ja.
Hvordan takler man noe sånt sammen med livsledsageren sin?
Det var på tide å bli voksen.
Å tenke på noen andre først.
Vi tilbrakte litt tid med ham og kona hans, Laura.
Han var like kjærlig og øm mot henne
som noe menneske jeg har møtt.
Det var en leksjon
i hvordan man skulle omgås noen som var døende.
Noen ganger tenker jeg på…
…noe vi har skyldfølelse for eller det vi gjorde i tidligere forhold,
og så få muligheten til
å leve et sunt og rusfritt liv for en partner.
Og å forplikte seg fullstendig til å være ved deres side
ved hvert stadium i en grusom sykdom.
Og det er sprøtt. Du sto virkelig på.
Jeg håper det.
Det jeg har, er ikke smittsomt.
Hva er det?
ALS, amyotrofisk lateral sklerose,
også kjent som Lou Gehrig's disease.
Jeg elsker deg.
Bare enda et av Guds små ofre.
Som meg.
Som da Chaplin mistet et barn,
og den neste filmen hans merkelig nok het Småen,
og det var en måte for ham å takle sorgen i privatlivet på.
Det var akkurat det du gjorde i Hugo Pool.
Du blir frisk.
Jeg liker tankegangen din.
Filmen din representerte alt
fra Lauras sykdom
til min avhengighet og din snuoperasjon.
Siden du skal overleve meg,
kan du tilgi dopet og det dårlige forbildet jeg var?
Det er en smertecollage.
Så du prøver å gå gjennom det så godt du kan.
Da du mistet henne,
holdt du deg nykter, og jeg var enda der ute,
og du ba meg bli på planeten, stå oppreist
og ikke gi opp og sånn.
Du var ikke akkurat en karma-fri mann.
Jeg vil faen ikke… La oss ikke pynte på sannheten.
Men det var veldig viktig.
Det er fint å høre det slik.
Du fortjente det med det du gikk gjennom.
Ja.
Greit. Det var verdt en kveld med tull.
Etter de dårlige filmene jeg regisserte i California,
sa vennene mine: "Kom deg ut av Los Angeles."
Om jeg ba ham forlate Los Angeles?
Han kunne jo besøke meg. Nå gjør han ikke engang det.
Han flyr ikke.
Av New York og Los Angeles
er det ingen tvil om at han bør være i New York.
Jeg tror han er lykkeligere ute av L.A. Jeg tror alle er det.
De ødelagte drømmenes land.
Og det kan være at New York er tilstrekkelig komplisert
til at noen kan være sin egen unike person.
Han ble født til å være i New York.
SR.S HJEM JUNI 2020
Gratulerer med dagen
Vi kaller ham Bob sr.
Gratulerer med dagen, Bob sr.
Gratulerer med dagen
Hvordan går det på skolen, Exton?
Bra.
-Han drikker av kaffen min. -Hei.
Hei, Susan.
Hei. Gratulerer med dagen.
Takk.
Feirer du ordentlig, sr.?
Ja. Han har venner og nære bekjente der.
De har det gøy.
Vi vil kanskje ha et par kvinner i denne filmen også.
Ja.
Hvis Susan gjør det, kan hun spille kona di.
Jeg tar det på alvor å gi flest mulig en sjanse
til å være i rollebesetningen.
Vi får se. Vi kan alltid komme tilbake til husets favoritt.
Forresten, jeg tenker på faren din hver dag.
Takk. Jeg også.
Jeg også.
Ja, det var en vanskelig første farsdag uten en far.
Han var jammen morsom.
Ja.
Du ser bra ut, pappa.
Jeg er glad det er litt munterhet der, og at du er omgitt av bra folk, og…
Jeg kjenner ingen av dem.
La oss si at vi ender opp i Hamptons sammen igjen.
Er det noen scener å filme
eller bilder av ting du vil ha med
som ikke er med i prosjektet enda?
-Den tyske folkesangen. -Jeg visste du ville si det.
Jeg skal få en akkompagnatør til å lære den sangen,
så finner vi ut hvor vi filmer det.
-Hallo. -Hei, det er meg.
Pappa, denne er til deg.
SKUESPILLER, PRODUSENT, AKKOMPAGNATØR
Vi prøver fra toppen. Det blir litt…
Da jeg var 15, deltok jeg i Kiwanis solofestival
og sang Schuberts "Fischerweise",
og det var første gang pappa la merke til noe jeg gjorde,
utenom filmene hans, som det sto respekt av.
Jeg tror jeg fikk en hederlig omtale.
Og det har vært noe jeg har gått tilbake til flere ganger.
Og si hva reaksjonen hans var.
Han virket fornøyd.
-Å? -Ja.
Og hvordan endret det livet ditt fremover?
Det er noe nostalgisk ved det.
Det er noe vakkert ved sangen.
Og så er det min fars merkelige synspunkt.
Av alle ting han kunne ha valgt eller husket
som han ville be meg gjenta 40 år senere.
Det vil hjelpe filmen enormt
når du plutselig kommer ut bak et tre.
-Ja. -Og så synger du den greia.
La oss gjøre det igjen.
SR.S MOBILITET ER NEDSATT GRUNNET PARKINSONS
FILMSKAPERNE HAR FLYTTET REDIGERINGEN TIL SOVEROMMET HANS
…mitt liv
-Nå gjør vi det. -Ok, jeg får det til denne gangen.
Det ser søtt narsissistisk ut.
Ser du et sted for dette i filmen vår?
Absolutt.
-Kan du gjøre det litt mer? -Gjenta det?
Nei, jeg er bare lykkelig.
La meg prøve.
Han fokuserte helt på redigeringen.
Han satt oppe i timevis,
noe han ikke hadde gjort på lenge.
Det er en stor kilde til glede for ham. Det er det virkelig.
Det betyr alt for ham.
-Det er ganske bra. -Jeg vil bare se det igjen.
La oss se.
Har du endret deg som filmskaper, eller lager du ting som før?
-Godt spørsmål. Jeg vet ikke. -Hva var den siste filmen du jobbet med?
Det var en dokumentar i Philadelphia som jeg er veldig glad i.
Den handler om en park som heter Rittenhouse Square.
Etter at jeg satt i parken og så de rare figurene,
sa jeg: "Jeg er med."
Og vi tilbrakte et år der for å fange de ulike årstidene,
og vi bare studerte folk.
Det vi lærte var
å stole på alt, for alt vil skje.
Og den første dagen traff vi en ti år gammel fiolinist
som var flott, og hun ble hovedfokuset
gjennom hele året i parken.
Hvordan var det å lage en dokumentar sammenlignet med andre filmer?
Jeg likte, som jeg sa tidligere,
tanken på at du ikke vet hva som vil skje.
Sr. kjemper mot en helt grusom sykdom
som jeg måtte se faren min gå gjennom,
så nå gjelder det bare å elske den tiden vi har igjen.
Og jeg vet ikke om sr. har funnet fred med en del av oppførselen sin tidligere
eller hvordan den har påvirket Robert. Men nå vet jeg at han er glad i ungen sin.
Det er som Med 10 cent i lomma.
Å sette seg fore å gjøre noe ekte og viktig,
og hva om det vi gjorde hele tiden
var akkurat så viktig som det måtte være?
For meg føles det som å prøve å fullføre sirkelen
på hele den patriarkalske greia.
Og å slutte fred med alle
oppturene, nedturene og bærturene i den.
Og så si: "Ok, du er en voksen mann nå."
Fullt fokus, Bob.
Da var vi gjennom.
SR. HAR FULLFØRT PROSJEKTET SITT
Du trenger ikke bekymre deg for når du kommer tilbake nå.
Når det skjer, skjer det.
Takk for at du gjorde dette. Det var viktig.
Flott. Du gjorde flott arbeid.
Ja.
I ettertid sier han at det har vært en flott opplevelse.
Hans definisjon av en produsent er en fyr som får ting gjort.
MAI 2021
Jepp.
Vi skal dra 145 kilometer inn til byen. Han gleder seg.
Dette er det tredje året
vi filmer pappa-dokumentaren.
Jeg gleder meg til å se bestefar.
Planen for i dag
er å fortsette å filme sr.-dokumentaren.
Hovedgrunnen til at jeg ville være her, var fordi jeg ville treffe bestefar.
Så jeg ville treffe ham
så vi kunne skape minner.
Og
sånn at når han går bort, kan jeg si
at jeg tilbrakte litt tid med ham.
Hei, takk, sir. Vi er her for Downey. Takk.
Hei, pappa.
Når du ikke vil at vi skal filme, må du si fra.
Ellers er vi til stede hele dagen.
Det er godt å se deg på ekte.
Er det varmt ute?
Kaldt. Kaldt og regnfullt i dag.
Det er bra fotografering.
Exy, når du er klar.
Du får tre forsøk på å stille spørsmålet, ok?
Så du kommer hit og sier replikken din.
-Hei, Exy. -Hei.
Ok, han er klar. Om tre, to, én, gå.
Hei, sr.
Har du hår på ballene?
Kan du gjenta det spørsmålet?
-Har du hår på ballene? -Perfekt.
Gi ham svaret én gang, pappa.
Exy, spør igjen. Du sier Larry Wolfs "Jeg er redd for å se".
Hei, sr.
Har du hår på ballene?
Har jeg hva?
Han nekter å si sitt eget svar.
-Greit, du er ferdig. -Det var veldig gøy.
Exy storkoser seg. Dette er hans livs beste tur.
Den er absolutt på topp ti.
Trenger du noe?
Hvor er vi?
Dette er nok den siste dagen jeg vil se ham på en stund,
så hva er mitt trekk for ham, for meg, bare for å…
Det er rart, for jeg vet at jeg…
…får det på film.
Merkelig nok er det det familien din gjør.
Dere lager kunst av livene deres.
Det er rart. Det er naturlig. Det bringer meg tilbake dit
hvor hva enn som skjedde, morsomt eller tragisk,
skjedde mens et 16 millimeters kamera gikk,
og vi kan reflektere over det om 40 år.
-Ja. -Når det på en måte gir mening.
Men en del av meg føler at jeg vil…
Jeg vil gå glipp av noe.
Ja.
For vinduet lukkes litt, virker det som.
Er det noe du føler at du må håndtere
når det gjelder muligheten for at du ikke får se ham igjen?
-Jeg vet ikke, for å være ærlig. -Nei.
Det er desorienterende,
men det er tøft.
Det er tøft, kompis.
Vel, det som er bra
er at jeg ikke har hatt en så god opplevelse i New York på lenge.
Og å få se det gjennom Extons øyne,
tredje generasjons synsvinkel, er ganske kult, ikke sant?
Ja, men jeg merker også
forskjellen i
påliteligheten til støttesystemet hans.
Faren din gjorde opprør mot noe som måtte gjøres opprør mot,
og så ble du oppdratt i det opprøret.
-Ja. -Å la deg bruke dop som barn.
Det er for jævlig.
Bøyd, men ikke knekt.
Ja. Og her er vi.
Det er som: "Hvordan forlater jeg uten å føle at noe er uoppgjort?"
Er det noe du må si til ham?
Jeg vil ikke…
-Jeg vil ikke gjøre noe galt. -Nei.
Pappa.
Si "én, to, tre" så vi kan sjekke mikrofonen din.
-Hvem? -"Hvem." Flott.
Perfekt.
Mens vi er sammen og treffes,
vil jeg holde meg nær og komme nærmere og nærmere.
-Ja, god idé. -Ikke sant?
Jeg skulle spørre deg en masse spørsmål om…
-Alt mulig. -Ja vel?
Jeg vet ikke hvordan jeg skal snakke om dette, men jeg vil ha…
…ditt synspunkt…
…før vi er ferdige.
Er det noe du vil at barnet ditt skal vite?
Hva er så morsomt?
Vel, i Hamptons har barnet mitt et hus og et barn.
To barn, tre barn.
Og vi ser at om vi velger
dager der lyset ikke er så bra, er det bra for oss.
Ja.
For når du filmer det…
…er det en bra tid å lage den filmen du vil lage.
Når du ikke er til stede her og nå, hvor vandrer sinnet ditt oftest?
Er det en periode?
Eller er det noe som opptar tankene dine?
Ut fra det jeg kan huske,
før jeg svarer på spørsmålet ditt,
vil jeg si…
…Charlie Parkinsons sykdom.
Jeg har denne drømmen
der jeg jobber i denne jazzgruppen,
og midt i en kul låt,
når jeg skal starte soloen min,
faller jeg om og dør
av Charlie Parkinsons sykdom.
Der sa du det, vennen.
Ser du en penn der borte?
En penn? Vil du ha en penn eller en blyant?
Penn.
Ja.
Den gamle pennen.
Du elsker litt penn-og-papir-action.
Jeg kan ta av korken om du vil.
Her.
Takk.
-Skriver du? -Ja.
Bra.
Og Robert…
…hadde vært
litt nervøs fordi han har andre ting han også gjør,
men du ser at det er dette han fokuserer på.
Da han ringte meg for å be meg…
Han sa: "Gå sakte."
Hadde dere to møttes før?
Mener du jr. og jeg?
Ja.
Ja, vi blir kjent med hverandre.
Vi drar nok hjem om en liten stund.
Selv om sr. bare tar en blund,
skal vi sitte der litt før vi drar?
-Ja. -Ok.
Så vi lar bare sr. hvile, og…
…så møter vi ham
litt senere.
Ja.
Glad i deg, pappa.
Vi hadde ingen åpenbar agenda med dette prosjektet.
MINNESTUND FOR SR.
Jeg ante hva det kunne bli, og jeg visste at en del av det ville bli
slutten på livet hans.
Er det en far-sønn-historie? Neppe.
Handler det om å være kunstner? Kanskje.
Er det en betraktning om døden? Jeg tror det blir til det,
og ikke på en sær måte,
bare: "Vi er her, vi gjør ting, og vi er borte."
Og jeg elsker ham for det han gjorde. Jeg elsker ham for det han ikke gjorde.
Han har kommet!
Jeg har med et budskap.
Nøyaktig 9,66 kilometer nord for Skag-fjellet, i Smertenes dal,
bor det et ondt djevelmonster.
Han heter Bingo Bensinstasjon Motell Osteburger
Med Flystøy Som Tilbehør Og Du Blir Gary Indiana,
og han elsker å skade folk.
Sist jeg så Bingo Bensinstasjon Motell Osteburger
Med Flystøy Som Tilbehør Og Du Blir Gary Indiana,
sa han hva han ville gjøre.
Han vil komme ned hit og drepe hver og en av dere.
Men jeg sa til ham: "Bingo, vent litt."
Og grunnen til at jeg sa det, er fordi jeg tror på dere.
Jeg tror dere kan gjøre jobben.
Jeg tror dere kan hjelpe hverandre.
Jeg tror dere kan gjøre verden til et bedre sted å bo.
Det er alt.
Ta et kort, Mr. Greaser.
Legg det tilbake hvor som helst.
-Er det dette? -Nei.
-Dette? -Nei.
-Det der? -Nei.
-Dette da? -Nei.
-Det? -Nei.
-Er det det? -Nei.
-Det der? -Nei.
-Dette? -Nei.
-Det? -Nei.
-Dette? -Nei.
-Er det dette? -Nei.
-Er det det? -Nei.
-Dette? -Nei.
-Her kommer det! -Nei.
-Dette? -Nei.
-Det? -Nei.
-Dette? -Nei.
-Er det det? -Nei.
Tekst: Susanne Katrine Høyersten