СТІВ!
(МАРТІН)
ФІЛЬМ У 2 ЧАСТИНАХ
Яєць вистачить?
Так!
Час — це дуже-дуже важливо.
Зазвичай я їм дві скибки.
Ось так.
Я вмію готувати лиш одне.
Ні, дві речі: два яйця пашот.
І секрет... оливкова олія.
Таке не кожному під силу.
А! Ой, я забагато налив.
Усі ці роки ви... мешкали самі?
Я завжди їв не вдома, сніданки теж.
Що б я побачив у вашому холодильнику в ті часи?
Нічого.
Ми з Марті обожнюємо грінки з яйцями.
Так. Ага, ще й як.
Ми часто ночуємо в готелях.
Тож якщо я натрапляю на особливо гарні яйця пашот,
то шлю фото з ними Марті... А він так не робить.
Ну... так!
Люблю сильно перчити.
Стіве! Одружишся зі мною?
2. ТЕПЕР
Добре, що ви цього не знімаєте, бо мені було б соромно.
Чому ви погодилися на зйомки цього фільму?
Це складне запитання.
Ви уявляли, що вам буде аж так нудно?
Я бачу це як... метод протидії
нецікавим інтерв'ю,
загальним речам, про які я вже мільйон разів говорив.
І шанс озирнутися на життя — яке воно дивне!
Моє життя пливе задом наперед.
Як я пройшов шлях від пронизаного тривогою 30-літнього
до щасливого 75-літнього?
Як це трапилося?
Якби моя дружина подивилася це відео,
то спитала б: «Що ти робив?»
А я відповів би: «Складав усе».
Вона б сказала: «То ось що це було?»
Що ж...
Отже це... Заберу це геть.
Цій касеті 45 років.
Якщо порахувати.
І... Я записував шоу, щоб умикати його й слухати...
Я нечасто так робив, та іноді вмикав.
Мені трохи лячно це слухати.
Просто написнемо «грати».
Я прочитав у «Time» дещо, що мене занепокоїло.
Там було написано, що будь-якої миті Сонце може збільшитися
й поглинути та повністю знищити Землю.
Я сказав: «Поставлю пожежну сигналізацію».
Це не було аж так смішно.
Стендап був для мене важливим, неймовірно важливим.
Зараз це здається чимось скороминущим.
Добре, що наші тіла такі, які є.
Ось простий приклад. Уявіть, якби замість двох рук
ми мали одну посередині тулуба.
А що, непогано.
Це б знищило шоубізнес,
бо як би ми тоді плескали?
Непогано.
Я зараз... Досить.
Слід дослухати, щоб знати, чим це закінчиться,
але я вже не можу.
Тепер у мене зовсім інше життя.
Це Марті.
- Алло! - Привіт. Підходь за десять хвилин.
Алло!
Кинув слухавку.
Чув, що ви любите створювати комікси.
Чи хотіли б ви створити комікси
про свої думки стосовно створення цього фільму?
ІНОДІ ДИВЛЮСЯ Я НА СВОЄ ЩАСТЯ Й ДУМАЮ:
«ЯК ТАК СТАЛОСЯ?»
МОЖЕ, ВІДПОВІДЬ БУДЕ В ЦЬОМУ ФІЛЬМІ.
ЩО СКАЖЕШ?
- Ага, ось... ось так. - Гаразд.
Що таке? Не увімкнулося.
Спостерігати за переродженням митця...
ЕРІК ФІШЛ ХУДОЖНИК І ДРУГ
...це щось надзвичайне.
Таке трапляється вкрай рідко.
Щоб митець кинув щось
і поринув у пошуки іншого шляху до креативності та єднання.
Вони шукають мистецтво свого життя.
На думку спадає слово «хоробрість».
Вами мусить керувати щось нове.
То була велика прем'єра «Дурня».
Марі! Де ти, Марі?
«ДУРЕНЬ», 1979 РІК
Марі!
І ми вчотирьох пішли повечеряти з моїм другом і батьком.
Мій батько ні слова не сказав про фільм. Нічогісінько.
Врешті-решт мій друг каже... «Ґленне,
що ви думаєте про гру Стіва?»
А той відповів: «До Чарлі Чапліна йому далеко».
Тепер ще раз. Не вимикайте. Ще раз.
Стіве, відійди трохи далі від камери.
І цього разу не повертайся так сильно на початку,
а повернися в повороті, розумієш?
Так, як ти показував.
Уперед.
Боже... пробачте.
Для мого наступного фільму, «Манни небесної»,
я мусив навчитися танцювати чечітку, бо нічого не вмів.
Я займався нею півроку.
Я дуже хотів цього.
Ґреґорі, я закінчив перший мюзикл для MGM.
Називається «Манна небесна».
Так, чув, що він чудовий.
Думаю, це моя найкраща робота.
- Це моя перша серйозна роль. - Серйозна роль?
- Так. - Не скажений персонаж?
Так, це щось нове для мене.
- Але я трохи співаю й танцюю. - Танцюєш?
Я... аж плакав. Це було щось прекрасне.
І задум фільму був чудесний.
Фонограми старих пісень.
Якщо прокинусь я В обіймах твоїх, любий...
Стів, коли розмова йде так...
ФРЕНК ОЗ РЕЖИСЕР
...він вривається ось так.
Це... Під кутом, звідкись із космосу.
Причина в його чистоті.
Нема розрахунку. Просто він такий.
Я був у захваті й подумав: «Це великий хіт».
Так, авжеж.
Я відповім: «Так, авжеж», — на всі запитання.
Як вам реакція?
Так, авжеж.
«Так, авжеж».
Стів Мартін — бундючний довбень? «Так, авжеж».
То був провал.
Цього року «Оскара» отримує
за найкращу роль у фільмі «Манна небесна»...
...містер Стів Мартін.
- Ви почувалися осоромленим? - Ще й як!
Мені соромно й казати, як я... почувався.
Я почувався, як... великий невдаха.
Я всього досягнув сам.
Я не маю кому дякувати.
Ані мамі, ані татові, ані людям за кадром.
Усе зробив я!
Я був виснажений. І нічого не вдавалося.
- Розважимося, сонечко? - Ні, люблю бути нещасним.
Я подумав, що зроблю перерву. Полечу в Лондон сам.
І то було дивно, бо я йшов вулицею,
мене ніхто не помічав.
Мені було дуже самотньо.
Я пішов на фільм «Танець-спалах».
І ось сиджу я там, пригнічений та самотній.
Показують фільм, і там була сценка, де один малий,
усі там такі зухвалі, він каже:
«Хочу бути як Стів Мартін».
Я розумію іронію того, що я сиджу там і такий:
«Ні, повір, ти не хочеш бути мною зараз».
- Тільки швидко... - Так.
- Усі ці рецензії... - Так.
Це такий цікавий, чудернацький фільм,
і він отримав чудові відгуки від впливових людей.
Звісно, негативні відгуки теж є.
І я дещо зрозумів: люди, яким він сподобався, —
мудрі та інтелігентні...
- Ага. - А ті, кому не сподобався...
- Тупі. - тупі покидьки.
Так.
Так буває.
Так. Вам він сподобався?
- Так. Звісно. Я мудрий. - Так. Розумієте...
НЬЮ-ЙОРК
Я вирішив,
що більше не казатиму нічого поганого про колег,
- бо і так важко... - Так.
Так.
Тобі подобається, щоб... склянки були перевернуті чи ні?
- Люблю пити з ніжки. - Гаразд.
Там саме трішки є.
Мабуть, це все.
Але я дотримуюся принципу.
Не критикувати інших артистів.
- Усіх? - Просто...
Ти критикуєш картину, коли дивишся на неї.
Вона може мені подобатися чи ні —
я про це не оголошуватиму.
- Так. - Бо для цього є критики,
- які хочуть нас убивати. - Так.
Я таким не займаюся. Я вважаю себе митцем.
Чи намагаюсь ним бути.
Як на мене, це дивно: якось я пішов на балет,
і там аплодували на конкретних моментах.
Наче вони знали, що було складно виконати.
Вісімдесятирічні такі... «Це важко».
Коли я вчився танцювати чечітку у Денні Деніелса, це... для фільму,
я вивчив її для фільму, а тоді забув.
Але він сказав: «Слухай, Стіве.
Є прості кроки, які здаються складними, і складні кроки, які здаються простими».
Тож насправді невідомо, чому всі аплодують.
Що то був за фільм?
«Манна небесна». Ти його знаєш.
- Знаю. - Подивімося його. Жартую.
Так.
Привіт, друзяки!
Я натрапив на слово угорською.
Pihentagyú.
Це дослівно означає «з розслабленим мозком».
Я подумав: «Це те, що в мене зараз». Мій мозок розслаблений.
Я більше не тисну на себе так, як тоді.
Я нічого нікому не доводжу — і життя стає кращим.
Хотів би я, щоб щось сталося.
Тут потрібна репліка? Як щодо «бла-бла»?
А, потрібен жарт? Може, я скажу...
Потрібна назва для шоу? Як вам це?
Обожнюю наш новий плакат. Покажу вам його.
Спочатку спробую його знайти.
СТІВ МАРТІН І МАРТІН ШОРТ
Думаю, це смішно.
НЕ ПОВІРИТЕ, ЯК ВОНИ ВИГЛЯДАЮТЬ ЗАРАЗ!
Я даю інтерв'ю.
Привіт. Про що ви розмовляли?
Про мене. Гаяли час, чекаючи на головну зірку.
Дякую. До речі, де мій гонорар?
Протягом минулих півтора року
ми збираємо жарти для шоу, які відбудуться наступного місяця,
тож ми хочемо бути готові.
Люблю фоновий шум: так люди розуміють,
що я мешкаю не сам.
Ага, тільки ти псуєш фільм.
Переглянемо нові жарти: чи відповідні вони,
де можна їх використати. Якщо вони смішні, я їх беру.
Несмішні я віддаю Марті.
Деякі жарти не спрацьовують через необізнаність слухачів.
Ви очікуєте сміху, а його немає.
Вони думають: «Він просто базікає».
«Обожнюю вступні фрази,
бо вони задають настрій для цілого довбаного шоу».
Це смішно.
«Ми півтора року не виступали.
Це буде помітно, коли почнеться шоу»?
Я такий: «Я не нервуюся — я неготовий».
Це те саме.
«Хто аплодував, бо думав, що я вже дав дуба?»
«З вами бувало, що ви заходите в кімнату
й забуваєте, навіщо прийшли?»
Це смішно...
«Знаю, що ви подумали.
Що ці слухові апарати підкреслюють мою дупцю».
Одразу налаштовує на те, що ти старий.
Може, продовжиш фразочкою про простату?
«Щовечора я обов'язково цілую перед сном
трійко малят, які для мене важливіші за життя.
Мої дві нагороди "Еммі" та "Тоні"».
Я знав, що ти щось таке скажеш.
Бо воно не дуже.
«Це пісня-протест під назвою
"Хай найбагатший один відсоток платить менше податків"».
Це мені подобається.
«Я старомодний. Я ставлюся до жінок із повагою
перш ніж вони її заслужать».
- Це людям не сподобається. - Знаю.
«Президент-зірка — це шалено». Але я...
Одразу думаєш про Трампа.
Ми не хочемо зачіпати політику, просто...
Потрібно трохи зачіпати.
- Трамп. - Ти хочеш на пенсію.
Ні, просто я не боюся.
«Коли я сказав Стіву, про дистанцію —
дотримуватися відстані двох метрів — він сказав:
«Як щодо двадцяти?»
Стоп.
Не розумію.
«"Стіве, чудово виглядаєш. У чому секрет?"
А я кажу: "Двадцять років тому я вбив бомжа"».
Що це означає?
Я ХВИЛЮЮСЯ ЧЕРЕЗ ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ ФІЛЬМ...
ВОНИ ДОСЛІДЖУЮТЬ. ВОНИ КОПАЮТЬ. ЩО ВОНИ ДІЗНАЮТЬСЯ?
КОЛИ МЕНІ БУЛО 18, Я КУПИВ ПРЕЗИК. ЦЕ НЕОДМІННО РОЗДУЮТЬ.
ЕКСТРЕНІ НОВИНИ СТІВ МАРТІН «ДУЖЕ ЛЮБИТЬ ПРЕЗЕРВАТИВИ»
Ви дуже добре знаєте Стіва. Який він у повсякденному житті?
Мені здається...
Мені здається, що я й досі не можу сказати:
«Справжній Стів...» Розумієте?
Розумієте, я...
Ви знали, яким він був?
Ні.
Не дуже. Ні.
Стів завжди...
...був таким собі самітником.
Але він був дуже-дуже сором'язливий.
Кажуть, що він завжди був закритим
і ні з ким не розмовляв.
І я, звісно... Розумієте,
коли ви зірка такого масштабу і з таким талантом,
усі прагнуть вашої уваги.
Я скажу це з певною... не те, щоб обережністю,
тактовно, бо не хочу влізати в особистий простір Стіва,
але, можливо... Ви вже це робите.
Я не знаю людину, яка змінилася більше за Стіва.
Зробімо перерву, щоб познайомитися.
Послухаймо запитання із залу.
Якщо хтось хоче про щось мене запитати,
будь ласка, підійміть руку, не соромтеся.
Я радо відповім усім на все.
Так, пані ось тут.
Стіве, як ви розслабляєтеся після виступів?
А вам яке діло?
Ще запитання? Підіймайте руки.
Так, ви, пане.
Вам подобається працювати на телебаченні?
Я вважаю такі речі огидними.
Коли хтось устає й ставить мені такі запитання перед...
Виведіть його звідси! Мене зараз знудить!
Мене нудить! Виведіть його геть!
Чи хтось має ще якісь запитання?
Жодних запитань. Гаразд, перейдімо до шоу!
«Хто найкращий друг Стіва Мартіна?»
«Стів Мартін має картини Пікассо?»
«Скільки в Стіва Мартіна грошей?»
«Коли Стів Мартін посивів?»
Це, мабуть, найпопулярніші запитання про мене.
«Чому Стів Мартін не грає в кіно?»
Я не... Я й не знав, що більше не граю.
Яка ваша вартість?
Подивимося.
Що ж... Непогано.
Не зовсім так, як я хотів, але...
Якщо ви це використаєте, то скажіть, що мене попросити поґуґлити себе.
Хвилинку. «Скільки коштує Бен Стіллер?»
- Так? - Вітаю. У вас є столик на вечір?
Звісно. На скількох?
- Я сам. - Самі?
Коли ми познайомилися...
...з ним дуже важко було встановити... тісний зв'язок.
Він часто довго мовчав.
Відчувалося, наскільки він самотній.
Ви вперше самотній?
А що таке «самотній»?
Не знаю, чому тоді я захотів бути самотнім.
Не знаю.
Ви думали завести собаку?
- Собаку? - Собаки чудесні.
Вони на вас стрибають. Лижуть обличчя.
Ви можете навіть не подобатися їм. Це інстинкт.
Гітлер мав собаку.
Він безліч часу проводив сам.
В молодості він заробляв достатньо, щоб полетіти у Францію, купити картини.
Тоді він повертався, продавав дві й покривав кошт подорожі.
Ви бачите картину, яку минулого тижня намалював Люсьєн Марґотте.
Як вам відомо, період імпресіонізму
був дуже, дуже важливим періодом для американського малярства.
Думаю, любов до мистецтва з'явилася, бо мистецтво гарне.
На нього приємно дивитися.
Йому може щось подобатися, і він може це купити.
Це його бутон, як у фільмі Веллеса.
Френк Дювенек. Усі вони — американці XIX століття.
Ось світлина... моєї кімнати.
Я перетворив гараж на кімнатку, де можна було розглядати картини.
- Справді? - Ось фото. Я виставляв їх у ряд.
Дивився на них.
Така собі особиста кімната, галерея.
Я занурююся в себе й дивлюся в нікуди.
Мені подобалося це робити. Це було, як гіпноз.
КВІТЕНЬ 1980 РОКУ
Пам'ятаєте першу картину?
Це частина мого життя, яку я намагаюсь ховати від публіки.
І, думаю, так має бути надалі.
На першій картині, яку я купив, був корабель у морі в сяйві місяця.
Сам-один. Похилений.
Покажу вам ось цю.
Це його рисунок, портрет матері.
Ви маєте багато картин з одинокими постатями.
Адам Ґопнік теж якось це сказав.
«Стіве, ти знаєш, що ці картини мають спільну рису:
до якого періоду вони б не належали, у них присутня журлива самотність?»
Люди дивляться... у простір, ось так.
Гоппер довго був для нього орієнтиром.
Він зображав самотність.
Багато самотніх постатей, маяки.
Ти відчуваєш меланхолію?
- Так, досить часто. - Я також.
Та вона розсіялася. В молодості я був більшим меланхоліком.
- Справді? - Так.
Ти коли-небудь журився, бо був не такий щасливий, як, на твою думку, мав би бути?
Мушу сказати, я озираюся
і кажу дружині, Енн, таке: «Як так сталося?»
- Так. - Це фантастика!
- Ми будемо їхати так повільно? - Ти перший.
Може, продовжимо інтерв'ю на роверах?
Це називається «велики», але добре.
Ви завжди хотіли бути коміком?
Ой леле! Марті, тут повертаємо.
Там є невелике ранчо. Воно колись належало Джону Клізу.
Цей кінь любить мене, але тільки коли я маю смаколики.
Свіженька.
Ось.
Візьми своє брудне яблуко.
Він мене ігнорує.
Так, то був тріумф.
Так. А, ось і він. Він про це подумає.
- Ні. - Ні.
Він бачив мої фільми.
Він ненавидить бляшанки!
ЦЕ ВАМ НЕ «МІСТЕР ЕД»
Геть від бляшанок!
Леле! Мабуть, доведеться зробити коло.
Веселіше сьогодні вже не буде.
Ось що мені подобається в тому, що мені 75
- і я катаюся на велику. - Що це?
Виглядати добре неможливо.
Той тип тільки й чекає, коли ми впадемо.
Так.
Не зупиняйся.
- Чому ти зупиняєшся? - Бо там авто.
Чорт!
МАРТІНЕ ШОРТ, СПОЧИВАЙ ІЗ МИРОМ ШОУБІЗ
Коли мені було 15, я працював у Діснейленді
у крамниці «У Мерліна».
Цю вивіску власник зробив власноруч.
Вона є на старих світлинах. Висить перед крамницею.
А тоді, через рік, вона з'явилася на eBay.
І я... одразу ж її купив, через настальгію,
і повісив її тут. Не віриться.
Це була крамничка «Фентезіленд», її більше немає.
Ось що я продавав у Діснейленді.
Я захоплювався ковбоямми.
Так, знаю.
Ось Вікторія.
Вікторія була дуже стильна.
Одна з найдавніших моїх друзів.
Це так по-американськи.
То було відтворення певного аспекту типової Америки.
А тоді ти й сам ставав типовою Америкою.
Ось вам дещо.
Не знаю, чому я це маю.
Це мій зуб на ланцюжку.
Десь у моїй душі живе хлопчик.
Я колись купив це на eBay, бо воно загріло мені душу,
але це непотріб.
Але ця річ нагадує мені про те, як усе почалося.
Віра в щось хороше, чисте й американське.
Схоже, за всі ці роки немало назбиралося.
Я зберіг не те, що треба. Обкладинки журналів.
Слід було фотографувати свою квартиру.
Щоб це мало якесь значення, коли згадуєш.
І... знаєте, я нечасто поринаю в минуле,
але ось — ми знімаємо цей фільм.
Це мій сетлист, і він у такому стані,
бо я дуже пітнів під час виступів.
Я стрибав і стрибав — і був геть мокрий.
Ось.
Стів мав піти до Леттермана.
Мені подзвонили: «Що ви про це думаєте?»
Він погодився. Я це зробив: «Це смішно. Це спрацює...»
Я спитав: «Коли?» Він відповів: «За п'ять тижнів».
Такі речі щоразу треба здобувати.
Це мій Флайдіні.
ВЕЛИКИЙ ФЛАЙДІНІ
У дитинстві мене завжди вражав стандартний фокус,
коли чарівник виходить із циліндром,
з якого виймає мільйон речей, і я подумав:
«А як щодо ширіньки?»
Я робив це для благодійності.
То був отанній тиждень Джонні, і він попросив: «Покажи Флайдіні».
І я знав, що вже це зробив... в уяві Джонні.
Це... «Троє аміґос». Проте я цього не примірятиму.
Зробимо так.
Це як у «Батьку нареченої».
- Ось. - Непогано.
Він не має застібатися.
Гаразд.
Приниження в усій красі.
Я багато чого навчився з «Трьох аміґос».
Наприклад, мені подобається робота з напарниками.
- Чому ми тут? - Дивитимемося на це диво.
А, ясно.
КАФЕ «ЛА ПАЛОМА»
Це кафе «Парадайз». Воно раніше так називалося.
Я щодня тут бував у 1980-х.
Цей мурал мене заворожував.
Такий веселий.
- Він тебе надихав! - Таки надихав.
Така чудова картинка!
Від неї стає радісно.
Хай там як, я приходив сюди, дивився на неї й думав: «Троє аміґос».
А коли додалося моє ім'я?
Ніколи.
Пам'ятаю, як я прийшов до Лорна.
Він розмовляв зі мною про «Трьох Аміґос»,
а наступного дня я повернувся в Лос-Анджелес
і пішов до нього додому по сценарій.
Я був вражений творами мистецтва.
Там був Гоппер. Там був Пікассо.
Тож я спитав: «Як тобі вдалося так розбагатіти?
Бо я бачив, як ти працюєш».
- І ти засміявся. - Угу.
Ми поквиталися.
Ні, не зовсім.
То був мій перший фільм.
Ми тільки-но познайомилися.
Неде, що ти робиш?
Але я мав грати їхнього близького друга,
рівного їм.
Тож я мусив дуже розслабитися.
- Я Лакі Дей. - Я Нед Недерлендер.
А я — Дасті Боттомс, а разом ми — ...
Три аміґо!
То що ти дізнався?
- Я дізнався... - Так?
Що ти був у... на тебе дуже вплинула
- зіпсована картина. - Так.
Я зрозумів, що у наших руках багато часу.
- Привіт. - Привіт, друже.
Чому я так тобі подобаюся?
Ти гарнюній. Якось я працював із собакою.
О! Гарного вам дня.
- Дякуємо. - Бувайте.
- Бувай, друже. - Ходімо.
Добре, виходимо з кадру.
ЛЮБА, ДУМАЄШ, ЦЕ СМІШНО?
МАЄШ ХВИЛИНКУ?
Якби ти справді вмів бути дотепним,
- тобі не потрібно було б стільки жартів. - І я так казав.
Я сказав: «Що є геніальність?»
Це коли хтось виходить і ніколи не провалюється?
Так не буває.
- Так. - Немає коміків-геніїв.
Немає.
Я бачив Кріса Рока. Він спитав:
«Ти й досі пишеш щодня?» Я кажу: «Так».
- Ти й досі пишеш щодня? - Щодня.
- Я створюю комікси. - Серйозно?
Так. Ось чим я займаюся.
Ти їх малюєш?
Ні. Для цього я маю блискучу людину — Гаррі Блісса.
- Серйозно, Гаррі Блісс? - Так.
- Він чудовий. - Він чудовий.
Я працюю над мемуарами про фільми, але у вигляді...
- Овва! - ...коміксів.
І зараз ми створюємо комікси.
Я більше не можу малювати молодого Стіва,
але його профіль вдається.
Іноді доводиться намучитися з підборіддям, бо...
Його вухо невелике, у нього невеликі вуха, тож треба...
І зі щелепою теж складно, бо вона ось така.
Тут чималеньке «адамове яблуко».
Він гарно вдягається, тож я завжди малюю костюм чи щось таке.
Я належу до небагатьох, хто двічі зіграв стоматолога-садиста.
Маєте Білла Мюррея й мене в кріслі стоматолога?
Багато хто каже,
що через мене боїться стоматологів.
ДЕБОРА ФАТТЕР РЕДАКТОРКА
Моя кар'єра стендапера — це справжня історія.
Із початком, серединою та кінцем.
А фільми — то лише анекдоти.
Тож я почав думати:
«Чому не зобразити анекдот у формі коміксів?»
Ідеально.
Анекдоту можна присвятити сторінку,
але не розділ. Розумієте?
Саме так я бачу свою кар'єру.
Ось що я кажу про цю книжку.
Тут написано: «Жарти притягують, ілюстрації втягують».
Гадаю, варто притримуватися ідеї,
- що це — спогади про фільми. - Так.
БІЛЬШЕ ПРО «УВЕСЬ Я».
Це «Моє друге я».
Матінко, права нога не слухається. Мене паралізувало.
Дай-но спробую.
Це важливий фільм у моєму доробку.
Думаю, існує щонайменше п'ять анекдотів...
- Які слід відкласти. - ...які треба додати,
і їхній автор не я.
Залиште корок на виделці.
А чому він на виделці?
Щоб не поранив себе чи інших.
Дуже добре.
Тут ви схожі на Тоні Лі Джонса.
Я наче посміхаюся Майклу Кейну.
Це можна виправити.
- «Батьки», це потрібно. - Ще б пак!
- Бляха, я й забув. - Ти про нього забув.
Це смішно, бо я прокинувся
й отримав від нього імейл о четвертій ранку
з ідеєю щодо коміксів,
і я подумав: «Ідеально».
І, до речі, думаю, треба ще кілька.
Ще зо два-три.
Якщо знайду час.
- Я знайду. - Це єдине, що треба.
- Що таке? Який час? - Ми все влаштуємо.
Тепер середина вересня. Я можу накарлякати ще.
Накарлякай ще сторіночку.
Я переглядаю «Роксану».
Це ще не все, правда?
- Так. - Ще текст?
- Так. - Так.
Я був співавтором «Дурня».
Я був співавтором «Людина з двома мозками» й «Мертві спідниць не носять».
Але співавторство — це інше, це як гра в м'яч.
Тож коли я взявся за «Роксану», то подумав...
«Чи під силу це мені?»
Але навіщо мені переписувати «Сірано де Бержерака»?
Ця п'єса вже чудова.
«Привіт, люба. Давно не бачилися».
Я зрозумів, що то була моя відповідь на прагнення.
Мої слова тебе зворушили?
Зворушили.
Ти моя планета, я — твій супутник.
Поруч із тобою я стаю невагомим.
Як той чоловік у блакитному Шагала.
Ширяю в повітрі, зависнувши над тобою у мареві поцілунку.
Прагнення — це провідна тема багатох твоїх робіт.
Не знаю, як це описати.
Це завжди було частиною мого життя.
Навіть у «Дурні» чи «Манні небесній».
Але я хочу жити у світі, де пісні стають реальністю.
Мусить існувати місце, де пісні оживають.
Навіть у «Боуфінґері» є прагнення.
Він про хлопця, який хоче чогось досягти.
Наприкнці він страшенно задоволений тим, що отримує пакунок FedEx.
Він меланхолійний.
Від нього гірко й солодко, як від шоколаду. Він...
Як екстратемний шоколад «Гершіз». Не молочний.
Прагнення — ключовий елемент...
майже кожного його персонажа.
І єдиний, хто може це виправити, —
це Мартін Шорт.
Я влаштую тобі невеличкий красивий мінітур Санта-Барбарою.
- Це старе «Магічне кабаре». - Овва!
- Знаєш про «Магічний замок»? - Так.
Це була його версія, створена першими авторами.
Я любив там бувати, а тоді його зачинили через ковід.
- Гарна історія. - Ага.
- Їй потрібні середина й кінець. - Так.
І тоді це буде дуже гарна розповідь.
Ти ретельно спланував день. Заберемо твій одяг із пральні.
- Завеземо його. - Так.
І це просто...
Червоне.
На червоному можна повертати праворуч.
Ти не маєш слуг, які займуться пранням?
- Ні. - То ти з простим людом?
- Так. - Овва!
Я роблю це для зйомок. Це вперше за 27 років.
- Ось. Дякую. - Дякую. Бувайте.
Ти вважаєш себе вмілим водієм?
- Так. - Обережним?
Знаєш, із віком
стаєш або гіршою, або кращою версією себе.
- Цілком згоден. - Це стоянка?
І я почав водити краще.
Я став ввічливішим. Добрішим.
Відкритішим.
Так, бо майже 50 років
- ти був гівнюком. - Так, знаю.
(КОЛИ СТІВ ЩЕ БУВ СПРАВЖНІМ КОЗЛОМ)
Роджер з'явився в мене майже п'ять років тому.
Я зустрічався з жінкою, яка мала лабрадора.
Хочеш? Сидіти!
А тоді ми з нею розійшлися — і Роджер став моїм.
Принеси іграшку. Вперед. Так!
Принеси. Йди! Добре.
Я б не порівнював це з людськими стосунками,
але це, безсумнівно, прекрасні односторонні відносини.
Тоді я не був злобним, я був зануреним у себе.
Я весь час витав десь у думках.
«Особистий лист від Стіва Мартіна.
- Любий...» - «Джеррі».
«Я дуже зрадів твоєму листу.
Хоча мій графік дуже щільний,
я вирішив виділити час, щоб особисто відповісти тобі.
Артисти дуже часто втрачають зв'язок зі своєю публікою
й сприймають її як належне,
але не думаю, так буде й зі мною, чи...»
«Джеррі?»
«Не знаю, коли буду десь неподалік,
але підготуй для мене койку на випадок, якщо я приїду в...»
«Флінт».
«З найкращими побажаннями, Стів Мартін.
P.S. Я завжди берегтиму в пам'яті день, який ми провели разом в Ріо,
прогулюючись пляжем і дивлячись на...»
«каміння».
Якщо ввести:
«Стів не перечепився через сходинку, бо в його віці користуються пандусами».
Ми на 37-й сторінці зі 117.
Можна зробити, як тобі заманеться.
Мені здається, що ти переглядаєш чорновий варіант.
Додаси його до сценарію, а тоді ми...
Так, але тут стільки всього. Ще 100 сторінок?
«Єдина причина, чому Марті досі не отримав "Оскара"...
...це відсутність вдалих фільмів».
«Немає ні однієї людини, яку б здивував успіх Марті.
- Їх мільйони». - Ні.
«Завдяки дієті та вправам Марті пережив свою кар'єру на 30 років».
Цей непоганий. Позначу блакитним.
«Ми зі Стівом — чудова команда.
Ми пасуємо один одному, як Бен Аффлек і печаль».
Це мені подобається.
«Ще кілька років — і Стіва годуватимуть, як пташеня».
Це смішно. Познач червоним.
«Стів пише, грає на банджо й створює комікси.
Він — найкращий артист...
Це робить його найкращим артистом 1945 року».
Мені здається, це не смішно.
- Справді? - Люди сміються?
Так.
Тоді він вдалий.
Ці — жахливі. Але й чудові.
«Він сексуальний, як відрижка після хотдога».
«Відрижка після хотдога».
Ось що я робив вчора ввечері.
І поїхав на бульвар Сансет. Їхав до Сілвер-Лейк.
І я зрозумів, що проїжджаю все своє життя.
Бульвар Голлівуд, куди я приїхав у віці 16 років.
Кінотеатри, в які я ходив, магічні крамнички.
Це я. О боже!
Я минав своє акторське життя, їхав повз місця зйомок із «Дурня».
Тут ми знімали «Дурня», той будинок.
Мамо, пам'ятаєш, як я мріяв про великий дім на пагорбі?
Я його маю.
Ця поїзка була сповнена ностальгії.
Але в цьому суть Лос-Анджелеса.
Це віддзеркалення твоєї особистої історії.
Куди не подасися, майже всюди в Лос-Анджелесі,
це як проводити розкопки, незважаючи на те, що місто не дуже старе.
Я завжди із цього насміхався, бо все таке різне.
- Так. - Розумієш?
За це ми й любимо Лос-Анджелес.
Він такий милий.
Архітектура.
Деяким із цих будівель понад 20 років.
Цей будинок — грецьке Відродження.
І вони щоранку цих греків відроджують.
Ось тюдорський будинок, і...
...чотириповерховий палац.
Ти в цьому місті ніхто,
якщо в твоєму будинку немає велетенських дверей.
Три, два, один...
Поїхали, кралю.
Шейла вивчає мистецтво спілкування.
Ти проходиш курс ораторського мистецтва?
Так.
Як «Лос-Анджелеська історія» випливла із твоїх тодішніх думок?
Для мене це художній ланцюг.
Я поєднав свій досвід, мистецтво й життя.
Мартін Малл сказав мені:
«Люди вважають, що митці говорять про теорію та ідеї».
І він сказав: «Але ми говоримо про те, де взяти фарбу».
Так.
Кожен персонаж має свою історію.
Цуценя — це трохи занадто, та такі речі слід пропускати
у таких картирнах.
І тоді я вклав туди все.
Свій любовний і романтичний досвід.
І все це поєдналося у фільмі.
Я не люблю бути поруч із цікавими людьми,
бо тоді мені теж треба бути цікавим.
Ти вважаєш мене цікавою?
Я лише кажу, що коли я поруч із тобою,
то починаю викаблучуватися.
А так цікавими намагаються бути йолопи.
СТІВ МАРТІН ОДРУЖУЄТЬСЯ З ВІКТОРІЄЮ ТЕННАНТ У РИМІ
Ти недавно одружився. Куди ви поїхали?
Ми були в Римі. Разом там було неймовірно.
«Лос-Анджедеська історія» була майже машиною капризів.
Мені це здавалося романтичним — дорожні оголошення...
ТРЕБА БУЛО ВЗЯТИ В НЕЇ НОМЕР
... допомагають закоханим зійтися.
Ось де були мої думки.
Я познайомився з дружиною, вона додала дещо до мого життя.
А коли зустрінеш правильну людину, стає спокійно.
Саме про це і є ця історія.
Я прочитала статтю про знайомства в «Times», і мої брати дізналися,
що можна генерувати електичний струм у кроликах, якщо...
ЦІЛУЙ ЇЇ, ДУРНЮ
Романтичні стосунки змінюють життя?
Це дуже важлива частина життя.
Мабуть, я кажу, що це може бути не так.
Але хіба не гарно півтори години уявляти, що все так?
Думаю, мені час іти.
Ви маєте якісь сімейні плани на майбутнє?
Я й сам хотів би знати.
Мені відповідати?
Коли ставлять запитання, треба відповідати.
Це виглядатиме чудово в стенограмі нашої програми.
«Стенула плечима».
Коли я одружився з Вікторією, вона дуже мені подобалась.
Вона була дуже дотепна, весела та розумна,
ще й англійка.
То були стосунки, які не могли не перерости в роман.
- Ми найкращі друзі. - Друзі?
- Відколи це Роланд твій найкращий друг? - Ми близькі.
І частоково я думав: «Думаю, час одружитися».
А це погана причина. Не можна змушувати себе.
Згодна.
По три місяці жити в готелях, а не вдома —
це майже як холостяцьке життя.
З готельного номера шлюбу не побудуєш.
У романтичних стосунках я завжди відчував,
що скоро щось піде не так.
Розумієте?
Де воно?
«Анекдоти».
Ось про цю історію я писав... Як воно — робити фільми.
«Дивовижний сценарій під назвою "Сила віри" з'явився на моєму столі.
Я був у захваті.
Мій персонаж був проповідником-ревайвелістом і шахраєм.
Переді мною був образ Берта Ланкастера в оскароносному «Елмері Ґантрі».
Я дуже старанно готувався,
я навчився ірландського степу, щоб мій персонаж
відбивав ритм по сцені, сповнений духом.
Я пофарбував волосся у каштанове, щоб не бути Стівом Мартіном.
Я стрибав по сцені, пристрасно випалюючи проповіді
і у фільмі були чудові актори.
Я почав уявляти нагороди й відзнаки.
Та натомість, коли вийшов фільм, у першому рядку першої рецензії було:
«Якщо Стів Мартін фарбує волосся — стережіться».
Тепер ти став серйозною зіркою,
а починав як комік.
Ти знімав хороші фільми один за одним, і випустив ще один.
Ти зняв ще один фільм.
Ага.
- Тобто «Ага»? - Ось у чому річ. Знаєте, я...
Я люблю не знімати фільми,
а рекламувати їх.
- Приходити на шоу. - Так.
Показувати ролик.
Якби можна було робити лише ролики,
це було б... чудова була б робота.
То ти кажеш,
що тобі не дуже цікаво працювати над самими фільмами.
- Ти любиш їх рекламувати. - Я роблю це
заради інтерв'ю й ранкових ток-шоу.
Отже, це мої сценарії.
Коли я почав знімати кіно, то подумав: «Добре.
Треба зняти 40 фільмів, щоб отримати 5 вдалих».
Я так вважав, бо кіно — це цирк, і стільки треба вкласти.
Неможливо вгадати, як воно буде.
«Літаки, потяги й автомобілі».
Я не представився.
Дел Ґріффін, компанія American Light and Fixture,
комерційний директор, відділ завісок для душу.
Джон Кенді був дуже чутливою й непростою особистістю,
і ми дуже любили одне одного.
Він грав у прекрасній сцені...
Я не читатиму цю репліку, але вона довжелезна.
Ми на залізничній станції, і він описує все своє життя,
а я стою напроти. Я просто ридав...
...коли він це говорив.
І це вирізали.
Не знаю, чому це зробили, хіба що через тривалість,
і, може, ніхто не хоче довгих промов наприкінці.
Її скоротили до одного-двох рядків.
У мене немає дому.
Марі померла вісім років тому.
Я обожнював цей рядок.
Він каже: «Я іноді прив'язуюся до людей,
як ось до тебе, особливо на свята.
Буває, в березні, липні, жовтні.
Але це важко».
А тоді він сказав... «Цього разу я не зміг забути».
Це так мене дратувало. Я хотів зупинитися,
бо, знаєте, у ці фільми вкладаєш душу.
Думаєш про них, тяжко працюєш, займаєшся цим.
А через два роки це лише чергова назва у відеотеці, розумієте?
«Різдво психів». Я знав, що це буде провал.
Тести показали, що фільм був невдалий.
Пам'ятаю, як їхав бульваром Вентура в Каліфорнії
й побачив плакат зі своїм обличчям. На мені була шапка Санти.
Я подумав: «Це Різдво буде нелегке».
МОЛИСЯ, ЩОБ УПАВ МЕТЕОРИТ.
Наскільки все погано?
Як «Різдво психів». Дуже погано.
Погано.
- Фух, таки погано. Дуже-дуже погано. - Тобто я не знаю...
Можна швиденько щось запитати?
- Я не хочу. - Це просто питання.
Вас, мабуть, питали.
- Прошу, одне питання. - Ви не з реклами.
- Як... - Яке питання?
- Питання... - Ви його не маєте.
Чому ви більше не смішний?
- Гаразд. - Стіве!
Тоді я був сам не свій.
Я не міг вирішити, що робити,
та коли ми з Вікторією розлучилися, я сказав: «Це не її провина».
Щонайбільше — винні ми обоє, і щонайменше — я.
Кінець шлюбу був початком бездонної ями.
Я тут думав, може, вам слід подумати про назву.
Що ж, усе...
ідеально так, як є.
Назва не потрібна.
То була... криза середнього віку.
Типу, період, коли... коли ти... коли рухаєшся вперед,
щоб показати собі й іншим, що ти — не зірка одного дня.
Тоді показуєш, що напишеш ось це.
СТІВ, 1996 РІК
Тоді показуєш ще щось.
Постійно щось показуєш, показуєш і показуєш.
Я отримував неймовірне задоволення від своєї роботи,
вона давала мені причину поважати себе.
І я усвідомив, що якщо не працюватиму безперерервно,
то відчуватиму, що не подобатимусь людям.
Залишається пустота, і це травмує.
МОЛОКО — ЯЙЦЯ — ЙОГУРТ
Здається, в той період я читав книги із самодопомоги.
Думав, що про все треба говорити.
Я зустрічав незнайомців у літаках і ділився з ними
найпотаємнішими думками.
Я НЕ ОЧІКУВАВ НОМІНАЦІЇ, ТА ВСІ КАЗАЛИ:
«ТЕБЕ НОМІНУЮТЬ». ТОЖ КОЛИ ЦЬОГО НЕ СТАВАЛОСЯ...
Бо я думав, що так і треба.
БУДЬ ЛАСКА, ВБИЙТЕ МЕНЕ.
Як близько до порожнечі.
Думаю, це суть...
...рушій мистецтва — це...
його джерело — глибоке усвідомлення порожнечі.
Коли я почав думати про театр...
моя свідомість розширилась.
Перегляньмо п'єсу, яку я написав. Її назва — «БАСП».
Я спіймав себе на тому, що пишу те, що не написав би для кіно.
Я б сказав, речі, сповнені гіркоти.
«БАСП» — про американську сім'ю
й глибокий емоційний розлад, що ось-ось вийде на поверхню.
«БАСП», 1996 РІК
Відомий діалог, про який пише Стів
коли його батько прийшов на прем'єру «Дурня»,
він буквально переданий у «БАСП».
Хлопчику в школі задали зробити макет.
Він показує макет татові: «Що скажеш?»
До Френка Ллойда Райта тобі далеко.
Це наче камінчик у черевику сім'ї,
яка видається зразковою.
Річ у глибокій емоційній дистанції
і пронизливому холоді в стосунках.
Моя сім'я жила в Техасі. Мені було п'ять років,
і моя мама марила переїздом сюди.
Вона хотіла, щоб тато знімався в кіно.
Ми переїхали в округ Оріндж і купили будинок за $16 000.
Вона зайнялася нерухомістю?
Тоді ця сфера процвітала.
Тоді він не міг забезпечити нас
тим, що заробляв у театрі.
Я не пригадую обіймів.
Я не пригадую тепла.
Я так радію своїй дитині,
і я задумувався, що було не так із моїм батьком, чому він не радів.
У п'єсі є частина, де сім'я сідає їсти.
За вечірнім столом — тиша.
Байдужість батька.
Думаю, серед найкращого... що я написав — це батько.
Його син хоче велосипед, а він каже:
«На нього треба заробити й заплатити за нього».
Він, син, сказав: «Я думав, може...»
«Бачиш, сину, велосипед — предмет розкоші.
Ти знаєш, що це таке?» «Ні».
Це те, що ти маєш, а інших дратує, що ти це маєш,
як-от наш зелений газон — це предмет розкоші.
Думаю, він міг би бути менш зеленим, та мова не про це.
Я працюю над газоном.
Може, більше ніж слід. Вкладаю в нього гроші.
Та для мене це предмет розкоші — на зло іншим.
Пам'ятаю, як тато дуже розлютився,
бо я купив шорти за чотири долари.
Він аж кипів.
То були скажені гроші. Але я сам їх заробив.
Але відтоді я більше не брав грошей у батьків, з десяти років.
«Я веду до того, що на предмети розкоші треба заробити.
Тож якщо хочеш велосипед, на нього треба заробити. Отже...»
...кілька років тому ми отримали ділянку землі в центрі міста.
Можеш ходити туди після школи на вихідних
і, скажімо, допоможеш із будовою, тоді, думаю, можна буде купити велосипед.
- Боже! - Так, знаю, ти схвильований.
Побудувати дім нелегко, сину,
але це — давня традиція, яка передається
від народів Гондвани, які населяли рівнини Голгофи,
основана на повчанні Хаммурапі,
записана клинописом на воротах Вавилону...
«...розшифрована з криптограм загадкового Сфінкса,
зібрана з інкунабул Ратдольта
й доставлена мені прудконогим Меркурієм, коли лиходії...»
Більшість, коли їм заважає камінець,
скидає й витрушує черевик.
Проте митці той камінець залишають і перетворюють на мистецтво.
Розумієте?
Доки, врешті, він більше не коле в ногу так сильно.
Слова пісні «What a Swell Party» з'явилися на моїй стіні —
їх кров'ю написав сам Бог і викарбував на Священній Кельмі масонів.
Сину, ми мало розмовляємо.
Наскільки я пам'ятаю, ми ніколи не розмовляли.
Але кілька років тому я про дещо задумався.
На жаль, я не міг знайти часу, щоб запитати,
але я хотів би знати...
що ти плануєш робити із життям?
Не знаю, чи вона вдала.
Чудова. Просто ідеальна.
Я мало що знаю про батька.
«ВБИВСТВА В ОДНІЙ БУДІВЛІ», 2021 РІК
Та не думаю, що він був добрим.
І це все життя мене переслідує.
4 СІЧНЯ 1996 РОКУ ЛЮБИЙ «ТАТУ»
Я написав це... поглянемо, в якому році? У 1996.
Отже, задовго до написання автобіографії.
І, думаю, певним чином це була репетиція деяких частин автобіографії,
написання про батька й життя вдома.
Любий «тату».
Я написав «тату» в лапках, бо в дитинстві
мені сказали називати тебе «Ґленном», а не татом.
Тож я ріс без тата.
Я ріс із Ґленном.
Так, цей лист починається... з гострих звинувачень.
І завершується з розумінням.
Так, там ідеться про те, як моя робота
насправді була намаганням отримати його схвалення.
Мій друг, Террі, якось дещо сказав,
і це змінило моє ставлення до батьків.
Він сказав: «Якщо ти хочеш сказати щось батькам, зроби це тепер,
бо одного дня їх не стане».
Тоді я почав регулярно їх відвідувати, розмовляти з ними.
Я ходив кудись обідати з ними.
Я усвідомив через що він... пройшов.
Життя, сповнене надій і мрій.
І він був під сташенним тиском, щоб забепечити сім'ю.
Гадаю, той тиск важко й уявити.
Моя мама хотіла працювати.
Пам'ятаю, як тато казав мамі: «Моя дружина не працюватиме».
Як у фільмі.
Я дуже співчуваю своєму татові,
бо він не мав можливості здійснити свою мрію.
Що ви почуваєте до нього зараз?
Я... Він мені подобається.
Він мав дуже хороше почуття гумору.
Я й гадки не мав.
І... я б хотів мати можливість знову з ним порозмовляти.
Найкращий комплімент я отримав,
коли написав оповідання про батька для «The New Yorker».
Я отримав лисла від жінки, вона написала...
ІНТЕРВ'Ю, ЦЕНТР 92ND STREET Y
...«Я прочитала цю статтю й дала почитати її чоловікові.
І він сказав...»
Вибачте.
Не поспішайте. Випийте води.
Чому я на телебаченні!
«Ні, він сказав: "Який номер у нашого сина?"»
Овва!
- Ще не кінець? - Так, уже пора тікати.
Якщо ми не зупинимось, я помру.
Розповісти про свій сон?
Мені снилася жінка, яка відвела мене у поле, поросле травою, на мою могилу.
Могила не була закопана, і там був скелет, мій скелет.
І на обличчі того скелета була широка усмішка.
Я повернувся до тієї жінки й сказав:
«Це означає, що можливо померти щасливим?»
А вона відповіла: «Так».
Я сказав: «Що потрібно, щоб померти щасливим?»
Вона відповіла: «Пригоди».
І тоді я сказав: «Побачити водоспади й подорожувати світом?»
А вона відповіла: «Ні, люди».
Потренуймося, бо виступ — за тиждень.
Коли я знову почав грати на банджо, після розлучення,
то подумав: «Мене будуть критикувати».
Так уже повелося.
Цілий карантин не грав.
«Комік стає музикантом», — гірше й не придумаєш.
- Як на мене, непогано. - Минуло півтора року.
Я трішки фальшивлю.
Не хочу, щоб це почув Бела Флек.
Але цього не було.
НЕШВІЛЛ, ТЕННЕССІ
ЕЛІСОН БРАУН МУЗИКАНТКА
Якщо тут є головна тема, усе, що Стів цінує, —
це складність досягнення.
Таким людям приносить задоволення опановування чогось,
занурення в деталі, доки не зрозумієш, як усе працює,
а тоді вони це дуже часто кидають, коли опанують.
Коли я почув, як ти граєш на банджо...
...тепер я шкодую, що покинув свою першу любов
до музичного інструмента
бо ми б чудово зігралися.
- Що це було? - Музичний глек.
Холостяк номер два. Доповніть речення.
«Може, це прозвучить трохи дивно, але...»
«Я зараз голий».
Це...
«ГРА В ПОБАЧЕННЯ»
Ми разом відпочивали на Сен-Бартелемі.
ЕЙПРІЛ ҐОРНІК ХУДОЖНИЦЯ, ПОДРУГА
Ми відпочивали утрьох, з Еріком та Стівом.
Одинак Стів не хотів бути одинаком.
Безсумнівно.
Він знайомився з жінкою, і якщо вона читала книжку,
він думав, чи не покликати її на побачення.
Привіт.
Я звернув увагу на вашу книгу — «Мер Кестербріджа».
Нічогенький збіг,
бо я писав курсову про Томаса Гарді на останньому...
Давно ви самотній?
Хочу зустріти ту, з якою можна порозмовляти, пізнати її.
Будьмо!
Не можу тут не нервуватися.
Чому? Ти ж нічого такого не робиш.
Любиш гуляти в парку?
- У дощ! - О боже!
Подивись «Музиканта».
- Бо... - Обожнюю «Музиканта»!
Пригадую одне своє побачення.
Ми пішли вечеряти, і вона сіла поряд зі Стівеном Спілберґом.
Вони одразу знайшли спільну мову.
Та жінка любила весь час сперечатися.
А це не мій типаж.
Ми їдемо додому, і вона каже:
«Чому ти не можеш бути таким, як Спілберґ?»
Усміхнися, сучий ти...
Я подумав: «Це кінець».
- Це... це добре. - Усі занизили ставки.
Я просто...
Зараз буде.
Ризикну.
Безсердечний.
Я маю... Три, хто б подумав.
Два.
- Одна? - Одна.
За винятком Енн, ми граємо, як справжня...
зграйка стариганів.
Давай, думай довше.
Так, але хто говорить, як стариган?
Я тут намагаюся... внести щось нове, свіже.
А ось ти такий: «Рахувати треба не так!»
- «Треба: один...» - Як у «Парочці диваків».
- Знаю. - Так.
Ось чому мене навчило... це.
Я не хочу знімати документалки.
Сидіти тут
і шукати якусь дрібницю, яка має значення, в купі...
Як ви познайомилися з Енн?
Смішно заповнювати прогалини...
- бо ми познайомилися... - По телефону.
Я... Я займалася перевіркою фактів для The New Yorker.
Перше, що я перевіряла, було оповідання
де персонаж отримує талон на стоянку, й ситуація виходить з-під контролю.
Я подзвонила йому й сказала:
«Я знаю, що це комедія, і знаю, що вона не має бути реалістичною,
але якщо хочете зробити її точною,
я б зробила ось що». А він сказав:
«Цілком згоден. Зробімо її точною й смішною».
І тоді ми почали регулярно спілкуватися.
Він писав щось про свою сім'ю, щось дуже особисте.
Я розмовляла з його сестрою, Меліндою. Я розмовляла з усіма цими людьми,
і ми дуже потоваришували під час телефонних розмов.
Якось я сказав психологу, що ця жінка не йде мені з голови.
Ми бути в Сен-Бартелемі, і він цілу відпустку торочив:
«Енн Стрінґфілд. Енн Стрінґфілд. Правда, чудесне ім'я?»
За кілька місяців він запросив мене на обід, який він організував.
Ми обоє прийшли раніше,
і я принесла кросворд із New York Times,
гадаючи, що я прийду перша й посиджу, розгадаю кросворд.
А він вже був там, розгадував кросворд із New York Times.
Мабуть, існує небагато людей, які думають:
«Магічні фокуси, банджо. Це мій типаж».
Але я... Я належу до таких.
Він виконує фокус із двома картами.
Звортна й лицьова сторона, дві карти.
Нічого красивішого я, мабуть, не бачила.
і я й досі не до кінця розумію, як це зробити.
Я візьму цю карту...
зігну її навпіл, ось так, щоб лицьова сторона була назовні.
І візьму цю карту...
Складу її навпіл...
Так, щоб лицьова сторона була назовні.
Засуну її ось так.
Трішки незграбно, я цього кілька років не робив.
Тепер зворотна сторона назовні, а лицьова — всередині.
А ось і найкраща частина.
Якщо взяти карту й проштовхнути її...
карта розвернеться.
Ось зворотна сторона всередині, а ось і ціла карта.
Цілісінька карта. Розвернемо її.
Ще раз. Проштовшуємо.
Карта обертається. І знову — ціла карта.
А найкраще...
Розвертається лише та частина, яка висувається.
Отже...
Ось частина, яка висунулась,
а це — та, яка залишилась.
Можна...
Ось так.
Мене навчили цьому у Флориді. Я був у клубі.
Мені показали це — і мені аж дух захопило.
Той чоловік сказав: «Я покажу, як це робиться».
І він показав, як це робиться,
а я й досі не розумію, як це працює.
Цього місяця Стів виступатиме в музеї Метрополітен.
Це Мінь... Ні, даруйте, китайська порцеляна.
Китайська порцеляна. Мінь належить до неї.
Так. Я не забагато собі дозволю,
якщо запитаю, скільки... вони коштують?
Зазвичай я не люблю обговорювати вартість чогось,
бо тоді люди дивляться на речі
й бачать лише їхню ціну, розумієте?
Як картина, яка коштує близько чотирьох мільйонів.
Отже, я люблю... Скажімо, їхня вартість починається десь від 300 000
і закінчується мільйоном чи двома.
Два мільйони доларів? Неймовірно.
Так. Так, вони...
Наприклад, ось це... Ой, боже.
ВІНСЛОУ ГОМЕР ПЕРЕХРЕСНІ ПОТОКИ
У нього нюх на такі речі. Знаєте про...
...Приз Марка Твена? Це у Вашингтоні, Колумбія.
Ми були на... Ну, знаєте, там була вечеря... на...
Бачите, тому це вам розповім не я.
Хтось інший зробить це краще.
Отже, вечеря в Національній галереї, так?
За вечір до того його нагородили Відзнакою Кеннеді, в залі — з 200 осіб.
Триває вечеря, а на стінах усюди картини.
Одна жінка встає й каже: «Так і не скажеш, але Стів
закладаюся, що він назве кожнісінького автора картин на цій стіні».
І Стів устав.
Він почав ходити вздовж стіни.
«Гопкінс, Воткінсон, Вілкінс, Джулай».
Він пройшовся й назвав кожнісінького художника,
в усій Національній... в галереї.
То було щось дивовижне.
Яке місце у вашому житті мистецтво займає зараз?
Я б сказав, точно третє.
Дружина й сім'я, тоді виступи.
Письменництво, наша справа. Творче життя.
І це непогане...
хобі, воно дуже відволікає.
А на якому було раніше?
На першому.
Ви любите дивитися на них, а тепер ділитеся ними.
Як щодо цього?
ПРИВАТНА КОЛЕКЦІЯ СТІВА МАРТІНА
Знаєте, це дуже особисте, приватне, і...
так було... дотепер.
Змінилося те, що я познайомився зі своєю дружиною.
Моя особиста частина помандрувала деінде.
Я міг більше не шукати порятунку в мистецтві.
Ти неймовірний. Ти займаєшся цим мистецтвом,
лише щоб вразити інших і показати,
- що ти не тільки комік? - Так і є.
Завжди хотів про це запитати. Усі про це просили,
і я подумав: «Навіщо? Усі ми знаємо відповідь».
Хто такий де Кунінг?
Де Кунінг — видатний американський...
Ти бачив фільм «Поллок»?
Ти бачив фільм
«Агонія та Екстаз», про Мікеланджело?
Я бачив «Мадам Х» із Ланою Тернер.
Там на фоні була дивовижна абстрактна картина,
і всі вдавали, що вона їх цікавить.
Думаю, то був де Кунінг.
«Я втратив інтерес до кіно саме тоді,
коли кіно — до мене.
За сорок років я вичерпав свою зацікавленість у фільмах,
та глибоку віру, через яку я присвячував час,
яка приглушувала періодичні в'їдливі відгуки,
захищала мене від вироків касових зборів.
І зрештою іскра гасне.
Прощай, кіно, нам було добре разом».
Мені подобається останній рядок.
Можна додати невеликі поля.
- Треба. - Помахати рукою.
Треба додати.
Ми й досі не маємо назви.
- Я думав, що маємо. - Ми впевнені на всі сто?
«Спогади про кіно та інші розваги».
А що з «Номер один крокує» чи...
- Це один із варіантів. - Так.
«Номер один крокує».
Мені подобається ідея з тією позою.
Мені теж, і...
Це книжка про кінокар'єру.
Усі так думають, так буде легко впізнати...
То ось що про мене думають.
Саме так.
- Точнісінько. - Знаєте...
Так. Зроби фото.
Ось. Це буквально...
- Можна йому зробити фото? - Гаразд.
НОМЕР ОДИН КРОКУЄ МОЄ ЖИТТЯ В КІНО ТА ІНШІ РОЗВАГИ
НОМЕР ОДИН КРОКУЄ!
Зазвичай люди одружуються, мають дітей, працюють,
а тоді дитина виростає, вам 60 чи 70 —
і діти покидають дім.
У моєму житті все задом наперед.
Спочатку я дуже важко працював,
тоді створив щасливий шлюб,
і наприкінці в мене з'явилась дивовижна дитина.
І... Мені це подобається.
Ці готові.
Я підписую...
шість тисяч примірників.
- Серйозно? - Так.
Але я навів айпед і просто роблю це,
іноді... під час обіду.
Може, наймете когось?
Ні, це було б... це було б неправильно.
Ми підрахували: у фільмах ви мали 27 дітей.
«БАТЬКИ»
«БАТЬКО НАРЕЧЕНОЇ» «БАТЬКО НАРЕЧЕНОЇ 2»
«ОПТОМ ДЕШЕВШЕ» «ОПТОМ ДЕШЕВШЕ 2»
Я про це вже говорив? Про те, як батьківство в кіно
проклало шлях для справжнього?
Ти дитина, як і я колись.
Ти дуже схвильований, це й усе.
«БАТЬКИ»
Я почав знімати фільми з дітьми.
І я їх любив, але я думав:
«Це ідеально. Я отримую найкраще».
Три години на день, а тоді батьки мусять іти додому
й займатися рештою, що, як я знав, було важко.
Тату, все добре!
Ні, підіймайся. Ти не вийдеш за ворота. Тебе покарано.
І Даян Кітон мала дітей.
Я пам'ятаю, як сидів там, її дочка гралася на подвір'ї,
і думав: «Я дивлюся, як дитина грається на задньому подвір'ї».
То була справжня радість, йому було цікаво
й він був дуже добрим...
ДАЯН КІТОН АКТОРКА
...до Дюка, маленького зірвиголови.
Він був дивом.
Для мене то було, типу: «Овва!» Він був добрий.
- Ти уявляєш себе батьком. - Так.
Тобі смішно? Ти неслухняна!
Коли я почала розуміти, що хочу бути з ним,
то подумала: «Він і досі не має дітей».
Якщо я хочу бути з ним, про дітей, мабуть, можна забути.
Десь в глибині душі я думала про те,
що доведеться забути або про ці стосунки,
або про материнство.
Сумніваюсь, що й він думав, що матиме дітей.
Йому це не спадало на думку.
Мабуть, тому, що його дитинство не було ідеалом,
який він хотів би передати.
Він не бачив потреби в цьому.
- Джордже! - Ніно!
Сонечко, я хочу знати, що ти про це думаєш.
Хотдогів немає!
Боже. Не... Сину!
Ні!
Я згоден. Я дуже хочу.
Справді?
Ще б пак!
Він подзвонив і сказав: «Ти сидиш?»
Я кажу: «Так». Він каже: «Добре.
Маю важливі новини». «Які?»
У вас буде дитина.
«Енн вагітна». Я спитала: «Хто батько?»
З чоловіками мого віку такого не буває.
Та ну, Пікассо мав дітей, коли йому було за 70.
Ага, Пікассо! Це ж Пікассо!
Він єдиний, хто мав дітей, коли йому було за 70!
Але він художник, він може робити, що хоче.
А я просто... Просто... Проста людина.
Здається, я зберіг повідомлення, коли він подзвонив із лікарні.
У його випадку така емоційність і те, що він був не проти бути таким, —
найкраще, що може бути.
- Тужтеся. Ось і маля. - Ось так.
Добре. Ось.
Дівчинка! Добре. Вітаю, матусю.
Я вперше побачив свою справжню любов тоді,
коли народилося моє маля.
Це дівчинка.
Обожнюю дівчаток.
Я поглянув на Енн. Вона тримала немовля
й дивилася на її личко,
і на світі не існувало більше нікого.
ЗАПЛАЧ РАЗ, ЯКЩО СМІШНО ДВА — ЯКЩО НЕСМІШНО, ДОБРЕ?
Це така честь — бути у Вашингтоні
який, як я недавно дізнався, — наша столиця.
І отримати цей жаданий Приз Марка Твена —
єдину значущу нагороду за гумор в Америці,
крім грошей.
Для мене це було цікаво, бо Стів не такий.
Його шлях зовсім інший.
Він покинув стендап. Але не до кінця.
Кажуть, що мистецтво й ремесло кінематографа — це співпраця...
ПОЧЕСНИЙ «ОСКАР»
...тож те, що мене сьогодні відзначено й нагороджено, означеє...
що це неправда.
Він це обожнює. Він такий дотепний.
Він усе ще смішний.
Мерзотник.
І я...
...покірно приймаю цю нагороду.
НАГОРОДА ДЛЯ КОМІКІВ ЗА ЖИТТЄВІ ДОСЯГНЕННЯ
І єдине, що, могло б бути кращим,
це якби номінували ще когось...
щоб я відчував, що когось обійшов.
Дуже вам дякую.
- Привіт. - Привіт. Я Бренді О'Тул.
- Рада познайомитися. - Як справи? І я теж.
Я коротко розповім
- про те, що ми робитимемо. - Добре.
Почнемо з інтерв'ю про «Еммі», десять хвилин.
- Так. - Ідіть за мною.
Ми маємо установку для «Еммі».
Трохи побудемо там, зробимо групові фото й фото з вами.
- Добре. - Там ми зробимо перехід.
- Гаразд. - Це буде дуже швидко.
Усе...
Чи буває так, що ти більше не хочеш зніматися?
Я цього уникаю, але тепер я на телевізійному шоу.
- Знаю. - Де граю іншу людину.
Що тепер? Гардероб?
Привіт.
Думаю, це мені личитиме.
- Думаю, це треба змінити. - Ти круто виглядатимеш у цьому.
Так. Ти... Привіт. Як тебе звуть?
Так. Ембер.
Я не збирався там грати, а вони запитали: «Зіграєш»?
Я відповів: «Зіграю, якщо це можна зробити в Нью-Йорку.
Я не покину свою дитину.
Я не можу поїхати на зйомки в Атланті на три місяці».
Але я подумав: «Як автор я однаково буду там щодня».
- Марті. - Так?
У фільмі має бути двогодинне інтерв'ю з тобою й номером.
Чому я зробив це? Я мрію мав
Цього ми не робитимемо. Але дякую.
Мило.
Ми любимо сміх. Так. Так гарно.
Юначе!
Це майже неможливо. Мені 76.
- Так. - І в тебе популярне шоу.
- Так. - Це... Так не буває.
- Ні, буває. Буває. - Так.
- Буває? - Звісно.
Хто у віці 76 років має популярне шоу?
Джейн Фонда й Лілі Томлін.
А це правда. Так і є.
- Здається, я про це казав. - Так.
- Думаю, ти переміг, я лише хотів би... - Думаю, так.
- ...cказати, що було чудово. - Я в захваті.
ЛИСТ ВІД ТАТА СТІВА
Він заохочує мене завести дітей. То був 1996 рік.
Минуло, е-е... багато років.
Якщо ти матимеш трирічну доньку в 60,
тобі не грозитиме розлучення.
Твої стосунки надто стабільні й відповідальні,
щоб рухатися в такому напрямку.
Якщо вважаєш Роджера важливим,
зачекай, доки матимеш дитину.
Вчаться не лише на своїх помилках.
Знаю, ти багато навчишся з моїх,
бо ти чудово вивчаєш людську природу.
Привіт, це татко.
- Зараз 18 травня 2020 року. - Це Стіві!
ПОВІДОМЛЕННЯ СТІВА ДОЧЦІ
- І ми в Санта-Барбарі... - Стіві шле привіт!
Я зрозумів, що ще не казав, що люблю тебе, так?
Ніколи? Не може бути.
Хай там як, я тебе люблю, а ти...
Я люблю тебе й маму, просто хотів сказати.
Я й гадки не маю, хороший я тато чи поганий. Не думаю, що поганий.
Я не знаю, що таке «хороший тато».
Але... Я добрий тато.
На її святковій вечірці він виконує фокуси.
Але... здається, цього... ніхто не помічає.
Я пам'ятаю своє правило.
Не виступати перед дітьми до восьми років.
- Так. - Ага.
Він учить її грати на банджо.
Якщо її щось засмучує, він може це виправити.
Він може просто... Він виправляє це, смішачи її.
Це дивовижно.
Коли я повернуся, усе буде по-іншому.
Ще й як. Жодних веселощів, жодних ігор —
тільки важка, важка праця.
Він дозволяє їй робити йому зачіски, а тоді каже:
«Я гарний, правда? Хочу виглядати гарно для мами».
А вона каже: «Ти дуже гарний».
Він може бути таким, яким хотів бачити нашого тата.
Ця дитина знатиме, що таке любов.
Як тобі те, що у фільмі буде твоя дочка?
Жахливо.
Сімейне життя — надто велика радість, щоб його псувати.
Думаю, всі розуміють, що ти не хочеш показувати дітей.
Але це частина історії,
Тож намалюємо дитину... схематично.
Підготуйте квитки, тут.
Шоу триватиме годину й п'ятдесят п'ять хвилин.
А мені здається, що ідеальна тривалість — година й сорок вісім хвилин.
Можна вирізати банджо.
Але я маю напарника.
Це дуже все полегшує.
І якщо ми спробуємо щось нове, а це — нуль...
Так.
Я маю напарника, на якого дивлюся, і ми такі: «Ха!»
Що як Марті не стане?
Чому я сміюся?
Що тоді робитимеш?
Мабуть, зав'яжу із цим. Серйозно.
- Справді? - Так.
Що мені тоді робити? Це...
Не знаю, я не бачу своєї кар'єри як... «Я повернувся!»
Не знаю.
Це неймовірно, справді.
Ти виступав сам,
а тоді знайшов того, в команді з ким любиш працювати.
Раз, два, три, Стіве, ти мене чуєш?
Так.
- Нерви — в коробочку. - Ось ти де.
Вчора ти казав, що не чуєш мене.
Вам не слід стояти на сонці.
Не так уже й спекотно.
Ми такі раді...
Тому я цього й не ношу.
Єдиний канадець, який може відмовитися від серіалу «Шиттс-Крік»...
«Сказати "ні" "Шиттс-Кріку"»? Чи...
- «Відмовитися»? - Так я сказав.
Я буду авто в гаражі перевіряти
А ти — мені дупцю масажувати
- Так краще? - Ні.
- Ще п'ять хвилин. - Ні. Перевіряти авто... Що ще?
Замість того, щоб перейти... Просто пригорни мене, а я...
Мені подобається.
Кінотеатр домашній жадаємо Кави у клізму йому наливаємо
- Тоді буде довше. - Знаю.
Отже, ми нічого не зробили.
Сказати: «До біса твого кота», — і рухатись далі?
У сексуальних...
- Панталонах - Білизні
- Як це називається? - Спіднє. Труси.
Труси.
Як це працює? Про тебе багато знімають?
- Так. - І вирізають частини,
де ти нудний і занурений у себе.
Куди ти... Куди ти хилиш?
Я лише кажу, що це буде дуже короткий...
- Так. - Він триватиме 12 хвилин.
Ні. Краще хай вийде, коли я помру. Усі на це сподіваються.
Думаю, ти житимеш... ще дуже-дуже довго.
Не думаю, що останні роки будуть приємними.
Ти багато витріщатимешся в нікуди...
- Так. - ...а я чесатиму тобі волосся.
- Воно буде довге. - Чесатимеш.
А ти такий: «Що це за штепсель?»
Я не нервуюсь, я трохи хвилююся.
Якось ми з Марті їхали... іхали на...
церемонію нагородження чи що, разом.
Я сказав: «Я можу зупинитися». А він спитав: «Чому?»
«Я більше не хочу нервуватися».
Розумієте?
І ми не... Ми не нервуємося, ми схвильовані.
Розумієте? Але... адреналін робить своє.
Боже, це дуже особисте.
Добре.
Леді та джентельмени, без зайвих слів.
Оплески для Стіна Мартіна.
Так! Дякую.
А зараз, пані та панове, з гордістю представляю того, хто, на мою думку,
чи не найкраще переграє серед умільців усіх часів.
Одна з найпрацьовитіших особистостей у шоубізі,
бо від природи йому не дано.
Людина, яка з'явилася аж у двох відомих фільмах.
І єдиний канадець, який відмовився від «Шиттс-Крік».
Вітайте, Мартін Шорт.
- Це так весело... - Обожнюю це, я найкращий!
Дякую, пані та панове!
Ми з Марті називаємо це шоу «Якби ми заощаджували, нас тут не було б».
Так.
- З твого дозволу, юний Стівене, скажу... - Звісно.
Ти прекрасно виглядаєш.
- Дякую. - Справді, серйозно.
Мабуть, тому, що ти виглядаєш на 70, відколи тобі було 30.
І для мене така честь — стояти з людиною,
яка і письменник, і сценарист, і музикант,
і композитор, і легендарний комік.
І дозволь сказати...
І дозволь сказати, яка це честь — стояти поруч із людиною,
яка стоїть поруч із цим чоловіком.
Це було неймовірно, бо...
Ми мали більше матеріалу і шоу було коротше, ніж учора.
Воно було коротше, так? Хвилин на десять?
Вчора було коротше, ніж сьогодні.
Миті самосхвалення нечисленні й нечасті.
Коли він сходить зі сцени, після виступу,
то починає все оцінювати.
Він каже: «Ми вставили цей новий жарт тут,
і публіці сподобалося.
Він був дуже вдалий».
Перший виступ — наче вдалий.
- Так. - Другий — вдалий.
- Так. - Третій виступ — наче вдалий.
Згодний на всі сто.
По-перше, вони зовсім різні. Неможливо щодня бути ідеальним.
Робота, яку намагаєшся добре виконувати, продовжує життя.
І, на мою думку, рецепт проти старіння — це відчуття того, що ти корисний.
Ти сьогодні дуже подобався мені на сцені.
- Дякую. - Будь ласка.
Знаєш, чого б я хотів? Попрацювати разом із тобою.
Це флірт.
Я 30 років не займався стендапом.
А тепер повернувся до нього, але як дорослий,
тож це, типу, доросла версія.
Вона більш прямолінійна.
Маю серйозне запитання.
Минулого тижня мені виповнилося 65,
лише уявіть! Діти подарували мені медичне страхування.
СЕСІЯ ЗАПИСУ ПОДКАСТУ
І його доведеться зробити.
Це мене спантеличило, бо то було,
наче життя пливе двома потоками, так?
Справжнє сприйняття світу, що залишається незмінним,
й усвідомлення того, що час минає. І це раптом робить тебе,
загадковим чином, старшим, ніж ти коли-небудь очікував стати.
Тож, з одного боку, це так, як ти сказав, бо ти живеш по-одному,
але в твоїй голові є число, яке має значення,
- і все життя його мало. - Так.
Це означає, що ти старий.
Проте також іноді думаєш:
«Я можу прожити ще... 25 років».
Ти відчув різницю між відчуттями,
скажімо, коли тобі було 40 чи 50, чи на якомусь іншому етапі?
У 40 я думав про смерть.
Як невротик.
Фальшиве відчуття приреченості.
Тепер у мене справжня приреченість.
Але, фальшива й справжня —...
Насправді справжню приреченість терпіти набагато легше,
ніж фальшиве відчуття приреченості.
Отже, ти...
Привітички.
Вибачте. Можна швиденько попрощатися?
- Іди сюди. - Даруйте, ми...
- Ви кудись ідете? - Нічого.
- Привітики. - Ви йдете?
- Як справи? - Добре.
Вибачте, що... Вибачте, що перервали.
- Годі дурниць, це знадобиться. - Нагадаєш...
Це було непросте прощання.
Нагадаєш своє ім'я знову?
Добре. А личко покажеш?
О, так.
Розкажи, про що ще ти думаєш.
«Дім капітана Аптона» намалювали в 1928 році.
Це картина Едварда Гоппера, яку мені вдалося купити зо 30 років тому.
Перше враження від неї — це одинокий будинок на пагорбі,
і він — символ ізольованої самотності.
У цьому будинку немає життя.
Але ось що тут дивне...
Я роками дивився на нього —
і моя думка про нього змінилася.
Що більше я на нього дивився, то більше я бачив у ньому життя.
Ці вікна відчинені, крізь них завіває вітерець
і гойдає штори.
А тут — сонячна веранда, де все видно крізь вікна,
і ледь не відчуваєш, що там стоять ротангові меблі.
Тож для мене ця картина дуже жива.
Там щось відбувається, і це навіює радість.
Тут зовсім немає тривоги.
У тому домі є люди.
Діти, для всіх нас,
мабуть, — найбільші двері, крізь які проходиш у житті.
Спочатку ти — корабель у морі життя,
а тоді раптом стаєш гаванню й портом для когось.
Знаєш, яка твоя роль.
Це просто... дім.
Переклад субтитрів: Анастасія Хома