Yra „Laimingų kiaušinių“?
Taip!
Laikas yra be galo svarbus.
Paprastai valgau dvi riekes.
Štai.
Moku gaminti tik vieną dalyką.
Ne, du – du keptus kiaušinius be lukšto.
Paslaptis – alyvuogių aliejus.
Šitam reikia patyrusio šefo.
Per daug įpyliau.
Visus tuos metus gyvenate vienas?
Visuomet valgydavau ne namuose. Netgi pusryčius.
Jei žvilgtelėčiau į jūsų šaldytuvą, ką ten rasčiau?
Nieko.
Mudu su Marčiu, jam irgi patinka kiaušiniai su skrebučiu.
Taip, tikrai. Taip.
Mes dažnai apsistojame viešbučiuose.
Tad jei pavyksta gražiai paruošti kiaušinius,
nusiunčiu Marčiui nuotrauką, o jis – niekada.
Dabar... taip.
Man patinka su daug pipirų.
Styvai. Ar tekėsi už manęs?
2. DABARTIS
Gerai, kad nefilmuoji, nes būtų gėda.
Taigi, kodėl sutikote kurti šį dokumentinį filmą?
Sunku atsakyti.
Ar kada galvojote, kad bus taip nuobodu?
Man tai atrodo geriau...
nei nuobodūs interviu,
kuriuose milijoną kartų kalbi apie bendrus dalykus.
Ir apžvelgi savo keistą gyvenimą.
Mano visas gyvenimas atvirkščias.
Būdamas virš 30-ies, kentėjau nuo nerimo sutrikimo,
o būdamas 75-erių jaučiuosi labai laimingas.
Kaip tai nutiko?
Mano žmona, jei žiūrėtų šį įrašą,
sakytų: „Ką tu čia veiki?“
Atsakyčiau, kad dedu daiktus.
Ji nustebtų.
Na...
Taigi... Nuimsiu šitą.
Šiai juostai – 45-eri metai.
Jei paskaičiuočiau.
Ir... Įrašinėdavau pasirodymą, kad galėčiau peržiūrėti ir išgirsti...
nedažnai tą darydavau, tačiau retkarčiais peržiūrėdavau.
Taigi, truputį nedrąsu paklausyti.
Tiesiog paleiskime.
Žinai, tai, ką perskaičiau žurnale „Time“, mane sukrėtė.
Ten parašyta, kad Saulė gali išsiplėsti tiek,
kad prarytų Žemę ir visiškai ją sunaikintų.
Tad nusprendžiau įmontuoti dūmų detektorių.
Truputį perspaudė su juoku.
Tas komiko pasirodymas man buvo labai svarbus, labai.
Dabar taip neatrodo.
Mums labai pasisekė, kad žmogaus kūnas yra būtent toks.
Paprasčiausias dalykas. Jei vietoje dviejų rankų
mes teturėtume vieną, pačiame kūno viduryje.
Parodydavau šitaip.
Tai visiškai sunaikintų šou verslą,
nes kaip tuomet žmonės plotų?
Neblogai.
Gerai, pradedu... Man jau gana.
Turėtume paklausyti iki galo, pažiūrėti, kaip baigėsi,
bet negaliu, suprantat?
Dabar mano gyvenimas – visiškai kitoks.
Čia Martis.
- Klausau. - Labas. Būk po 10 minučių.
Alio?
Padėjo ragelį.
Taigi, žinau, kad mėgstate piešti karikatūras.
Ar galėtumėte nupiešti,
kaip jaučiatės, kurdamas šį dokumentinį filmą?
KARTAIS ŽVELGIU Į SAVO LAIMINGĄ LIKIMĄ IR GALVOJU:
„KAIP TAI NUTIKO?“
GAL FILMAS ATSAKYS Į ŠĮ KLAUSIMĄ.
TURI MINČIŲ?
- Taip, šitaip... šitaip. - Gerai.
Kas vyksta? Nepaleidau.
Galimybė pamatyti, kaip menininkas iš naujo atranda save...
ERIKAS FIŠLIS TAPYTOJAS IR DRAUGAS
...yra gana neįprasta.
Labai nedaug menininkų tą padaro.
Atsisako vienos srities
ir suranda kitą būdą išreikšti kūrybiškumą ir dirbti.
Jie visą gyvenimą siekia meno.
Man tai asocijuojasi su drąsa.
Tave turi traukti kažkoks išorinis dalykas.
Filmo „Kvailys“ premjera buvo didžiulė.
Marija! Kur tu, Marija?
„KVAILYS“, 1979 M.
Marija!
Ir mes išėjome pavakarieniauti keturiese su mano tėvu ir draugu.
Ir mano tėvas apie filmą nepasakė nė žodžio. Nė žodžio.
Ir galiausiai mano draugas paklausė... „Glenai,
ką manote apie Styvą tame filme?“
Ir jis atsakė: „Na, jis ne Čarlis Čaplinas“.
Gerai, dabar dar kartą. Toliau filmuojame. Dar kartą.
Styvai, atsitrauk toliau nuo kameros.
Ir šįkart tiek daug nesisukiok pradžioje,
bet labiau sukis, kai sukiesi, supranti?
Kaip man rodei.
Gerai, pirmyn.
Dieve... atsiprašau.
Kitame savo filme „Stebuklai iš dangaus“,
teko išmokti šokti stepą, nes visiškai nemokėjau.
Taigi, šokau stepą šešis mėnesius.
Labai troškau išmokti.
Na, Gregori, aš... Ką tik pabaigiau pirmąjį MGM miuziklą.
Jis vadinasi „Stebuklai iš dangaus“.
Taip, girdėjau, jis labai geras.
Manau, tai geriausias mano darbas.
- Mano pirmas draminis vaidmuo. - Draminis vaidmuo?
- Taip. - Tu nebe išprotėjęs vyrukas?
Taip, visiškai kitoks.
- Bet truputį dainuoju ir šoku. - Šoki?
Aš apsiverkiau. Galvojau, kaip tai nuostabu.
Filmo koncepcija – puiki.
Žiopčiojame pagal senas dainas.
Jei atsibusiu O tu laikysi mane glėbyje...
Styvas tokiuose pokalbiuose...
FRENKAS OZAS REŽISIERIUS
...jaučiasi kaip žuvis vandenyje.
Tai... Atsiranda tiesiog iš niekur,
iš jo nekaltumo.
Jis negalvoja. Jis toks yra.
Man jis labai patiko. Supratau, kad filmas bus populiarus.
Žinoma.
Į visus jūsų klausimus atsakysiu: „Taip, žinoma“. Taigi...
Kokia reakcija?
Taip, žinoma.
„Taip, žinoma“.
Ar Styvas Martinas – šiknius? „Taip, žinoma“.
Išėjo šnipštas.
Šių metų „Oskaras“
už geriausią vaidmenį filme „Stebuklai iš dangaus“ atitenka...
Styvui Martinui.
- Padariau jums gėdos? - Labai.
Gėda sakyti, kaip... jaučiausi.
Jaučiausi... kaip visiškas nevykėlis.
Viską padariau pats.
Neturiu, kam dėkoti.
Nei mamai, nei tėčiui, nei žmonėms už kadro.
Tik sau!
Buvau išsekęs. Ir niekas nepavyko.
- Nori papramogauti, mieloji? - Ne, noriu pabūti nelaiminga.
Nutariau padaryti pertrauką. Nuvykti į Londoną.
Buvo labai nyku, nes eidavau gatve,
ir niekas į mane nė nepažvelgdavo.
Jaučiausi labai vienišas.
Nuėjau pažiūrėti filmą „Flashdance“.
Sėdžiu visas liūdnas ir vienišas.
Prasideda filmas, ir jame yra scena, kurioje vaikas
jaučiasi labai galingas ir sako:
„Noriu būti kaip Styvas Martinas“.
Ir supratau, kaip tai ironiška:
„Patikėk, tikrai nenorėtum dabar būti mano vietoje“.
- Tik greitai... - Taip.
- Tie visi atsiliepimai... - Taip.
Ir tai toks įdomus ir keistas filmas...
tikrai įtakingi šios industrijos atstovai puikiai apie jį atsiliepė,
bet, žinoma, buvo ir nepalankių atsiliepimų.
Pastebėjau, kad žmonės, kuriems jis patiko,
yra protingi ir inteligentiški...
- Taip. - O žmonės, kuriems jis nepatinka...
- Tikri kvailiai. - ...neišprusę padugnės.
Taip. Jums patiko, tiesa?
- Taip. Žinoma. Protingas. - Taip. Na, matot...
NIUJORKAS
Nusprendžiau, Styvai,
kad nebenoriu kritikuoti kolegų,
- nes pakankamai sunku... - Taip.
Taip.
Tu nori, kad stiklinės stovėtų įprastai ar apverstos?
- Labiau mėgstu vandenį išorėje. - Aišku.
Nes čia yra truputis vandens.
Manau, viskas.
Bet visuomet turėjau nuostatą.
Nekritikuoti kitų menininkų.
- Jokių? - Tai...
Pažvelgęs į paveikslą, neabejoju, turi ką pasakyti.
Žinai, asmeniškai man jis gali patikti arba nepatikti,
bet nebūtina to sakyti.
- Taip. - Nes turime kritikų,
- kurie nori mus nudėti. - Taip.
Aš to nedarau. Manau, esu labiau meninėje pusėje.
Ar bent jau stengiuosi būti.
Manau, keista, kai kartą nuėjau į baletą,
ir žmonės plojo už tam tikrus dalykus.
Tarsi žinotų, kurie iš jų yra sunkūs.
Tie 80-ečiai sakė... „Sunku tą padaryti“.
Kai mokiausi šokti stepą pas Denį Danielsą... tam filmui,
išmokau jį tam kartui ir pamiršau.
Bet jis pasakė: „Paklausyk, Styvai.
Yra lengvi žingsneliai, kurie atrodo sunkūs ir sunkūs, kurie atrodo lengvi“,
tad nežinai, už ką visi ploja.
Koks tai buvo filmas?
„Stebuklai iš dangaus“. Neabejoju, kad jį žinai.
- Žinau. - Pažiūrėkim jį. Juokauju.
Taip.
Sveiki, bičiuliai.
Sužinojau vengrišką žodį.
„Pihentagyú“.
Jo pažodinė reikšmė yra „atsipalaidavusiomis smegenimis“.
Supratau, kad būtent toks dabar esu. Mano smegenys – atsipalaidavusios.
Nebėra to spaudimo, kurį jausdavau anksčiau.
Nebenoriu niekam nieko įrodyti, tad išeina tik geriau.
Norėčiau, kad kas nutiktų.
Reikia žodžių? Gal tiks „bla bla“?
Reikia juokelio? Kas, jei..?
Reikia pavadinimo mūsų šou? Gal toks?
Man labai patinka mūsų plakatas. Noriu jį parodyti.
Jei tik rasiu.
STYVAS MARTINAS IR MARTINAS ŠORTAS
Man jis juokingas.
NEPATIKĖSITE, KAIP JIE ŠIANDIEN ATRODO!
Sveikas, aš duodu interviu.
Sveiki. Tai apie ką kalbate?
Mane. Tik tempėme laiką, laukdami svarbiausio žmogaus.
Ačiū. Kad jau taip, kur mano dienpinigiai?
Dabar vyksta tai, ką darome jau pusantrų metų –
renkame juokelius kito mėnesio laidoms,
norime būti pasiruošę.
Mėgstu tą foninį triukšmą, nes tuomet žmonės supranta,
kad negyvenu vienas.
Taip, tik gadinate dokumentinį filmą.
Iš esmės peržvelgiu naujus juokelius
ir atmetu blogus, o gerus pasilieku sau.
Tuos blogus palieku Marčiui.
Pasisekimo neturi tie juokeliai, kurių publika nežino.
Tikiesi, kad visi juoksis, o niekas nesijuokia,
galvoja, kad aš tik kalbu.
„Man patinka pirmasis komikų sakinys,
nes jis apibrėžia viso kvailo šou toną“.
Manau, juokinga.
„Nerengėme pasirodymų jau pusantrų metų,
ir viskas pasimatys, kai pradėsime pasirodymus“.
„Nesinervinu, tik esu nepasiruošęs“.
Ta pati mintis.
„Kiek iš jūsų plotumėte, jei galvotumėte, kad esu miręs?“
„Ar pasitaikė įeiti į kambarį
ir neprisiminti, ko atėjai?“
Na, juokinga...
Gerai, „Žinau, ką galvoji.
Dėl tų klausos aparatų mano užpakalis atrodo puikiai“.
Iškart tampi senas.
Gal dar reikėtų sakinio apie prostatą.
„Kas vakarą stipriai pabučiuoju prieš miegą
tris brangiausius pasaulyje mažylius –
du „Emmy“ ir vieną „Tony“.
Tau puikiai tiktų.
Nes prastokas juokelis.
„Yra protestuotojų daina
„Apmokestinkime vieną procentą turtingiausių dar mažiau“.
Man patinka.
„Esu senamadis. Pagarbiai elgiuosi su moterimis
dar kai jos nebūna to nusipelniusios“.
- Išgirsi: „Ui“. - Taip, žinau.
„Ar ta beprotė įžymybė yra prezidentas?“, bet aš...
Taip, tai bus Trumpo teritorija.
Ir be to, nenorime tiek politikuoti, tai tik...
Na, reikia trupučio politikos.
- Trumpas. - Taip, tu nori išeiti į pensiją.
Ne, tik nedrebu iš baimės.
„Kai pasakiau Styvui, kad reikia išlaikyti
2 metrų atstumą nuo kitų žmonių, jis paklausė:
„O galima 20 metrų?“
Viskas.
Visai šito nesuprantu.
„Styvai, atrodai nuostabiai. Kokia tavo paslaptis?“
Sakau jiems: „Prieš 20 metų nužudžiau benamį“.
Ką tai reiškia?
NERIMAUJU DĖL DOKUMENTINIO FILMO...
JIE TYRINĖJA. JIE KLAUSINĖJA. KĄ JIE IŠKAPSTYS?
KAD BŪDAMAS 18-OS NUSIPIRKAU PREZERVATYVŲ. IŠPŪS IŠ TO BURBULĄ.
SVARBIOS ŽINIOS – STYVUI MARTINUI TIKRAI PATINKA PREZERVATYVAI
Kadangi puikiai pažįstate Styvą, kaip manote – jis mėgsta privatumą?
Jaučiu...
Jaučiu, kad negalėčiau pasakyti,
„Štai tikrasis Styvas“, suprantat?
Na, aš...
Jautėte, koks jis?
Ne.
Nelabai. Ne.
Styvas visuomet buvo...
tam tikra prasme vienišius.
Bet jis buvo labai, labai, labai drovus.
Bet yra manančių, kad jis buvo atsiskyręs
ir nenorėdavo kalbėtis su žmonėmis.
Ir, suprantama,
kai esi tokio lygio ir tokio talento žvaigždė,
visi tavęs nori.
Pasakysiu taip, esu įsitikinęs, ne atsargiai, o su
tam tikru subtilumu, nes nenoriu pažeisti Styvo privatumo,
tikriausiai... jūs tą ir darote.
Styvas pasikeitė daugiausiai iš visų mano pažįstamų žmonių.
O dabar skirkime laiko ir vieni kitus geriau pažinkime.
Publikos klausimas.
Jei norite manęs kažko paklausti,
pakelkite ranką ir nesivaržykite,
mielai atsakysiu į bet kokį klausimą.
Taip, ši moteris.
Styvai, kaip atsipalaiduojate po pasirodymų?
O koks jūsų reikalas?
Dar klausimų? Prašom.
Taip, jūs, pone.
Styvai, ar jums patinka dirbti televizijoje?
Negaliu pakęsti tokių.
Kai kas nors atsistoja ir šitaip rėžia tiesiai man...
išveskit jį iš čia! Vemti verčia!
Šlykštu! Veskit jį iš čia!
Dar turite klausimų?
Klausimų nebėra. Gerai, tęskime pasirodymą.
„Kas yra geriausias Styvo Martino draugas?“
„Ar Styvas Martinas turi Pikaso paveikslą?“
„Kiek turto turi Styvas Martinas?“
„Kada Styvas Martinas pražilo?“
Tokios yra dažniausiai su manimi susijusios paieškos.
„Kodėl Styvas Martinas nustojo vaidinti?“
Nežinojau... Tiesą sakant, nežinojau, kad nustojau.
Kiek pinigų esate vertas?
Taip, pažiūrėkim.
Na... gražu.
Skaičiai netikslūs, bet...
Jei žiūrėsit, pasakykit, kad pats turėjau pagūglinti.
Palaukit. „Kiek vertas Benas Stileris?“
- Taip? - Sveiki. Ar turite stalelį?
Žinoma, pone. Keliems žmonėms?
- Man vienam. - Vienam?
Kai pirmą kartą susipažinau su Styvu,
su juo buvo be galo sunku pabendrauti artimiau.
Jis dažnai ilgai tylėdavo.
Jausdavai stiprų jo vienišumą.
Pirmą kartą jautiesi vienišas?
Ką tai reiškia?
Nelabai žinau, kodėl tuo metu norėjau būti vienas.
Nežinau.
Nesvarstėte įsigyti šunį?
- Šunį? - Šunys – puikus dalykas.
Jie lipa ant tavęs. Laižo veidą.
Nebūtinai iš meilės. Toks jų instinktas.
Hitleris turėjo šunį.
Daug laiko leisdavo vienas.
Jaunystėje jis užsidirbdavo tiek, kad skrisdavo į Prancūziją pirkti paveikslų.
Tuomet grįžęs parduodavo kelis, ir jam kelionė apsimokėdavo.
Jūs matote paveikslą, kurį praėjusią savaitę nutapė Liusjenas Margotetas.
Kaip žinote, impresionizmo laikotarpis
buvo labai labai svarbus Amerikos tapyboje.
Manau, meilė menui atsirado todėl, kad menas yra gražus.
Į meną gera žiūrėti.
Jam jis gali patikti, jis gali jį nupirkti.
Tai yra jo rožės žiedas.
Frenkas Diuvenekas. XIX a. amerikiečiai.
Štai mano... kambario nuotrauka.
Perdariau garažą į nedidelį kambarėlį, kad galėčiau apžiūrinėti paveikslus.
- Tikrai? - Taip. Štai. Surikiavau juos.
Pažiūrėkit į juos.
Kaip privatus kambarėlis, meno kambarys.
Užsimiršdavau, tiesiog spoksodavau į erdvę.
Labai mėgau tą daryti. Tiesiog hipnotizuodavo.
1980 M. BALANDIS
Pamenate pirmąjį paveikslą, kurį nusipirkote?
Šituos dalykus norėčiau pasilikti sau.
Manau, taip reikia.
Pirmasis paveikslas, kurį nusipirkau, buvo laivas jūroje mėnesienoje.
Toks vienišas. Palinkęs.
Leiskite parodyti.
Taigi, čia jo motinos paveikslas.
Turite daug vienišų paveikslų.
Taip, Adamas Gopnikas irgi tą sakė.
„Styvai, ar žinai, kad visi paveikslai, kuriuos turi,
nesvarbu, iš kokio laikotarpio, yra persisunkę vienatvės?“
Žmonės... štai taip žiūrintys į tolį.
Ilgą laiką svarbus ramstis jam buvo Hoperis.
Jo paveikslai dvelkia vienatve.
Daug atsiskyrėlių, daug švyturių.
Ar tave apima melancholija?
- Gana dažnai, taip. - Taip, mane irgi.
Bet dabar jau silpniau. Jaunystėje buvau melancholiškesnis.
- Tikrai? - Taip.
Ar tau būna liūdna, kad nesijauti tiek laimingas, kiek, manai, turėtum?
Prisipažinsiu, apsižvalgau aplink
ir sakau savo žmonai Anai: „Kaip tai nutiko?“
- Taip. - Tai nuostabu, supranti?
- Tikrai taip lėtai važiuosim? - Tu važiuoji pirmas.
Galiu imti interviu, kol vairuosime?
Tai – važiavimas dviračiais, bet žinoma.
Taigi, ar visuomet svajojai tapti komiku?
O, varge. Pasukime čia, Marti.
Ten yra nedidelė žirgų ranča, kuri priklausė Džonui Klysui.
Ir vienas žirgas labai mane mėgsta, bet tik jei atnešu maisto.
Šviežutėlis.
Imk.
Pasiimk savo purvais aplipusį obuolį.
Gerai, nedomina.
Taip. Tikrai pavyko.
Taip. Štai. Jis dar pagalvos.
- Ne. - Ne.
Jis turbūt matė mano filmus.
Jis jų nekenčia!
JIS NĖRA PONAS EDAS
Nesiartink prie skardinių!
Varge. Turbūt teks įgarsinti šią dalį papildomai.
Taip, linksmiausias dalykas šiandien.
Pasakysiu, kas labiausiai patinka būnant 75-erių
- ir važinėjant dviračiu. - Kas?
Tikrai neatrodai kietai.
Jis nori, kad mes susidurtume ir nukristume.
Taip. Taip.
Tik nesustok. Nesustok.
- Kodėl lėčiau dėl manęs važiuoji? - Nes ten – automobilis.
O, šūdas!
ILSĖKIS RAMYBĖJE – MARTINAS ŠORTAS PRAMOGŲ VERSLO ATSTOVAS
Kai man buvo 15-a, pradėjau dirbti Disneilende
„Stebuklingoje Merlino parduotuvėje“.
Ten buvo iškaba, kurią savininkas padarė savo rankomis.
Ją galima pamatyti senose nuotraukose, ant parduotuvės fasado.
Ir po daugelio metų ji buvo parduodama „eBay“.
Ir aš ją iškart nusipirkau, iš nostalgijos,
ir pasikabinau čia. Negaliu patikėti.
Tos parduotuvės jau nebėra.
Štai ką pardavinėjau Disneilende.
Žinai, labai žavėjausi kaubojais.
Taip, žinau.
Štai Viktorija.
Viktorijos stilius buvo neįtikėtinas.
Viena seniausių mano draugių.
Labai amerikietiška.
Tai buvo tam tikros Amerikos atkūrimas.
Ir tuomet tu irgi tapai amerikana.
Štai kas čia.
Nežinau, kodėl jį laikau.
Mano dantis ant siūlo.
Kažkur manyje vis dar slypi vaikas.
Prieš daug metų nusipirkau jį „eBay“, nes juo žavėjausi,
bet jis labai susidėvėjęs.
Tačiau primena man, nuo ko viskas prasidėjo.
Tikėjimas gerais, tyrais ir amerikietiškais dalykais.
Tikrai atrodo, kad per tuos metus sukaupėte daug.
Kaupiau nereikalingus dalykus. Žurnalų viršelius.
Reikėjo fotografuoti savo butą.
Jis kažką reiškia, kai pagalvoji.
Ir... paprastai nesižvalgau į praeitį,
bet dabar kuriame šį dokumentinį filmą.
Čia – mano dainų sąrašas, ir jos tokios,
nes koncerto metu taip suprakaituodavau,
daug šokinėdavau, tad nulipdavau nuo scenos visas šlapias.
Štai.
Styvas žiūrėdavo Letermaną.
Skambindavo ir klausdavo: „Ką manai apie šitą?“
Jis tą darydavo. Ir aš sakydavau: „Manau, juokinga. Manau, tiktų...“
Aš sakydavau: „Kada pasirodysi?“ O jis: „Po penkių savaičių“.
Kaskart turi pasirodyti gerai.
Tai – mano Klyninis.
DIDYSIS KLYNINIS
Vaikystėje visad žavėjausi įprastu magijos triuku,
kai magas išeidavo su skrybėle
ir rodydavo daugybę dalykų, o aš galvodavau:
„O jei aš tą daryčiau iš savo klyno?“
Dariau tai labdaros tikslais,
ir Džonis paskutinę savaitę paklausė: „Ar padarysi Klyninį?“
Supratau, kad įkaliau tai... Džoniui į galvą.
Filmas „Trys draugai“. Nenoriu pasimatuoti.
Padarysime taip.
Kaip filme „Nuotakos tėvas“.
- Štai. - Neblogai.
Neturi susisegti.
Gerai.
Pažeminimas baigtas.
„Trys draugai“ išmokė mane daug dalykų.
Pavyzdžiui, man patinka dirbti su partneriais.
- Kodėl mes tą darom? - Pažiūrėsime į šį stebuklą.
Supratau.
Taigi, čia – „Paradise Café“. Anksčiau vadinosi „Paradise Café“.
Devintajame dešimtmetyje čia ateidavau kasdien.
Man labai patiko ši freska.
Labai smagi.
- Ji tave įkvėpė! - Tikrai įkvėpė.
Puikus vaizdas.
Jautiesi laimingas.
Taigi, ateidavau čia, žiūrėdavau ir galvodavau: „Trys draugai“.
Kada mano vardas ten atsirado?
Niekada.
Pamenu, nuėjau į Lorno butą.
Jis paklausė manęs apie „Tris draugus“,
o kitą dieną aš išskridau atgal į Los Andželą.
Nuėjau į jo namus ir paėmiau scenarijų.
Ir apstulbau pamatęs meno kūrinius.
Ten buvo Hoperis. Ten buvo Pikasas.
Tad paklausiau Styvo: „Kaip šitaip praturtėjai?
Nes mačiau tavo darbus“.
Ir tu labai juokeisi.
Ėjai po lygiai ir pirmyn, ir atgal.
Ne. Nelabai po lygiai.
Tai buvo pirmasis mano filmas.
Mūsų pažintis dar tik prasidėjo.
Nedai, ką darai?
Bet man teko vaidinti labai artimą draugą
ir lygiavertį visose srityse.
Tad turėjau būti labai atsipalaidavęs.
- Aš esu Laiminga Diena. - Aš esu Nedas Nederlanderis.
O aš esu Dulkėtas Užpakalis, o visi kartu esame...
Trys draugai!
Taigi, ką sužinojai?
- Sužinojau... - Taip?
Kad tave labai paveikė
- sugadintas paveikslas. - Taip.
Sužinojau, kad turėjai labai daug laiko.
- Sveikas. - Sveikas, bičiuli.
Kodėl aš tau taip patinku?
Koks tu mielas. Kartą teko su vienu dirbti.
Geros jums dienos.
- Ačiū. - Viso.
- Viso, bičiuli. - Eikš.
Gerai, išėjimo scena.
MIELOJI, MANAI, KAD TAI JUOKINGA?
TU UŽSIĖMUSI?
Jei tikrai moki būti juokingu,
- nereikia daug juokelių. - Taip ir sakiau.
Sakiau: „Kas yra komedijos genijus?“
Ar tai toks žmogus, kuris visuomet puikiai pasirodo?
Taip nebūna.
- Taip. - Komedijos genijų nėra.
Ne.
Mačiau kaip kažkada Krisas Rokas paklausė:
„Tu vis dar kasdien rašai?“ Atsakiau: „Taip, kasdien“.
- Tu vis dar kasdien rašai? - Kasdien.
- Rašau komiksus. - Tikrai?
Taip. Štai ką veikiu.
Pats pieši?
Ne. Turiu puikų vyruką Harį Blisą.
- Harį Blisą, tikrai? - Taip.
- Jis puikus. - Jis tikrai puikus.
Rašau memuarus apie filmus,
bet komiška forma.
Ir ten yra juokingų paveikslėlių.
Nebegaliu tiek daug piešti Styvo jaunystėje,
bet Styvo profilį pavyksta.
Kartais tenka paryškinti smakrą, jo labai specifinis...
Jo ausis nedidelė, jis neturi didelių ausų, tad tenka...
O žandikaulio linija sudėtinga, nes ji tarsi apeina.
Jo Adomo obuolys nemažas.
Jis gražiai rengiasi, tad visuomet piešiu jį su kostiumu ar panašiai.
Esu vienas iš nedaugelio aktorių, kuriam dukart teko vaidinti sadistą odontologą.
Matei Bilą Murėjų ir mane dantisto kėdėje?
Daug žmonių sako:
„Per Styvą Martiną ėmiau bijoti odontologų“.
DEBORA FUTER REDAKTORĖ
Mano komiko karjera – tikra istorija. Ji turi pradžią, vidurį ir pabaigą.
Bet filmai tėra anekdotai.
Tad ėmiau galvoti:
„Kuo blogi anekdotai karikatūros forma?“
Tobula.
Anekdotas vertas puslapio,
bet ne skyriaus. Suprantat?
Ir aš taip galvoju apie savo karjerą.
Apie šią knygą esu pasakęs taip:
„Ateikite dėl juokelių, pasilikite dėl piešinių“.
Manau, turi išlikti tema –
- prisiminimai apie filmus. - Tu teisus.
DAUGIAU APIE „VISKAS APIE MANE“
Gerai, tai filmas „Viskas apie mane“.
Vaje. Negaliu pajudinti savo dešinės kojos. Esu paralyžiuotas.
Leiskit man.
Tai – svarbus filmas mano kūryboje.
Manau, yra mažiausiai penki anekdotai...
- Kuriuos reikia sugrąžinti. - ...kurie turėtų būti knygoje,
su kuriais nieko nepadariau.
Nenuimk kamštelio nuo šakutės.
Kodėl kamštelis pasmeigtas ant šakutės?
Kad jis nesusižeistų ir nesužeistų kitų.
Viskas gerai.
Žiūrėk, tu čia panašus į Tomį Li Džounsą.
Atrodo, kad šaipausi iš Maiklo Keino.
Manau, sutvarkysiu.
- O, filmas „Ak, jau tie tėvai“, tinka. - Tikrai taip.
- Šūdas. Pamiršau. - Taip, pamiršai šitą.
Juokinga, nes atsibundu
ir 4.00 val. ryto gaunu nuo jo el. laišką
su mintimi karikatūrai
ir galvoju: „Puikiai tinka“.
Ir, beje, manau, mums reikia daugiau skyrelių.
Mums reikia dar dviejų ar trijų.
Jei turėsiu laiko.
- Gausiu tau laiko. - Man tereikia laiko.
- Kas tai yra? Kas yra laikas? - Mums pavyks.
Rugsėjį jau turime pusę. Galiu greitai nupiešti kitą skyrelį.
Nupiešk kitą skyrelį.
Matau „Roksaną“.
Yra ir daugiau apie „Roksaną“, tiesa?
- Taip. - Teksto?
- Taip. - Taip, taip.
Žinai, aš padėjau parašyti scenarijų „Kvailiui“.
Ir „Aukštoji chirurgija“ bei „Negyvėliams netinka pledai“.
Tačiau padėti parašyti yra kas kita. Tai sutvirtinimas.
Tad kai pradėjau dirbti su „Roksana“, pagalvojau:
„Vaje, nežinau ar sugebėsiu?“
Bet kokia prasmė kurti dar vieną „Cyrano de Bergerac“?
Jis jau ir taip geras.
„Sveika, mieloji. Ilgokai nesimatėme“.
Supratau, kad mane paveikė ilgesys.
Tik norėjau sužinoti, ar tai, ką parašiau, tave sujaudino?
Taip.
Aš sukuosi apie tave.
Kybau besvoris virš tavęs.
Kaip mėlynas žmogus Šagalo paveiksle.
Kabau apimtas ekstazės nuo bučinio.
Ilgesį jaučiu daugelyje tavo darbų.
Nežinau, kaip apibūdinti.
Jis visą laiką buvo mano gyvenimo dalis.
Netgi filme „Kvailys“ ar „Stebuklai iš dangaus“.
Bet aš noriu gyventi pasaulyje, kur dainos išsipildo.
Turi būti vieta, kur dainos yra tikros.
Netgi filme „Boufingeris“ juntamas ilgesys.
Vaikinas mėgina pritapti pasaulyje.
Pabaigoje jis labai laimingas, gavęs „FedEx“ siuntinį.
Juntama melancholija.
Kartus šokoladas. Tai...
Ne pieniškas, o juodas.
Ilgesys juntamas ir...
visame, ką jis parodo.
Ir tą sutvarkyti gali tik vienintelis žmogus –
Martinas Šortas.
Surengsiu nedidelį gražų turą po Santą Barbarą.
- Tai senasis „Stebuklingas kabaretas“. - Nieko sau.
- Žinai, kas yra „Stebuklinga pilis“? - Taip.
Na, tai buvo originalių kūrėjų versija.
Buvau įpratęs ten eiti, tačiau dėl COVID jis užsidarė.
- Smagi istorija. - Taip.
- Jai reikia vidurio ir pabaigos. - Taip.
Tuomet turėčiau tikrai gerą istoriją.
O tu kruopščiai suplanavai dieną. Paimsime tavo skalbinius.
- Ne, šitą išbrauk. - išbraukti.
Taigi tik...
Raudonas šviesoforas.
Galima sukti į dešinę. Čia Kalifornija.
O tu neturi būrio tarnų, kurie pasirūpintų skalbiniais?
- Ne. - Tai tu tikrai paprastas žmogus?
- Taip. - Nieko sau.
Darau tą tik dėl filmo. Pirmą kartą per 27-erius metus.
- Štai taip. Ačiū. - Ačiū. Viso.
Manai, kad esi geras vairuotojas?
- Taip. - Su tavimi saugu?
Eidamas senyn,
tampi arba blogesnis, arba geresnis.
- Tikra tiesa. - Ten yra vieta?
Aš tapau geresniu vairuotoju.
Malonesniu. Mielaširdingesniu.
Atviresniu.
Taip, nes maždaug 50 metų
- buvai visiškas šūdžius. - Žinau, taip.
(KAI STYVAS BUVO TIKRAS ŠŪDŽIUS)
Rodžerį įsigijau prieš beveik penkerius metus,
kai susitikinėjau su moterimi, kuri laikė labradorą.
Nori? Sėsk.
Tuomet mudu su ja išsiskyrėme, o aš likau su Rodžeriu.
Atnešk žaisliuką. Pirmyn. Taip!
Atnešk! Pirmyn! Gerai.
Prilyginčiau tai žmogiškiems santykiams,
bet tai tikrai gražūs vienpusiai santykiai.
Tuomet nesielgiau grubiai su žmonėmis, tik buvau atsiskyręs.
Mintimis visuomet buvau nuklydęs kitur.
„Asmeninis laiškas nuo Styvo Martino.
- „Brangus...“ - „Džeri“.
„Buvo labai malonu gauti laišką iš tavęs.
Nors mano dienotvarkė labai įtempta,
nusprendžiau skirti laiko ir parašyti tau asmeninį atsakymą.
Atlikėjai per dažnai praranda kontaktą su savo publika,
priima ją kaip savaime suprantamą dalyką,
bet nemanau, kad man taip nutiks, ar ne...“
„Džeri“?
„Nežinau, kada būsiu netoli tavęs,
bet dėl viso pikto pasaugok vietą dviaukštėje lovoje...“
„Flinte“.
„Nuoširdžiai, Styvas Martinas.
P. S. Visuomet branginsiu tą popietę, kurią drauge praleidome Rio,
vaikščiodami paplūdimiu ir žiūrėdami į...“
„uolas“.
Gerai, jei parašysi:
„Styvas nesuklupo ant laiptų, nes tokiame amžiuje juda tik rampomis“.
Esame 37-ame puslapyje iš 117-os.
Klausyk, galime daryti, kaip tik nori.
Žinoma, man atrodo, turėtum peržiūrėti naują medžiagą.
Įrašyk į scenarijų, o po to peržiūrėsime...
Taip, bet tiek daug. Peržiūrėsime dar 100 puslapių?
„Marčio dar nerodė per „Oscar in Memoriam“ tik todėl,
...kad nėra gerų filmų“.
„Ne vienas žmogus stebėjosi Marčio sėkme.
- Milijonai“. - Ne.
„Geros dietos ir mankštos dėka, Martis pergyveno savo karjerą 30 metų“.
Neblogai. Pažymėsiu mėlynai.
„Mudu su Styvu esame puiki komanda.
Mes tinkame vienas kitam kaip Benas Aflekas ir liūdnas veidelis“.
Taip, šitas man patinka.
„Styvui tetrūksta kelių metų, kad jį maitintų kaip paukštelį“.
Juokinga. Pabrauk raudonai.
„Styvas rašo, groja bandža ir kuria komiksus.
Jis yra iškiliausias pramogų pasaulyje...
Jis yra iškiliausias 1945 m. pramogų pasaulio atstovas“.
Niekad nemaniau, kad esu toks stiprus.
- Tikrai? - Tai juokinga?
Taip.
Tuomet jis stiprus.
Šitie – siaubingi. Bet puiku.
„Jį seksualiai jaudina atsiraugėjimas dešrainiu veido kaukėje“.
„Atsiraugėjimas dešrainiu“.
Pasakysiu, ką veikiau vakar vakare.
Nuvažiavau į Sanset bulvarą. Prie Sidabrinio ežero.
Ir supratau, kad pravažiavau per visą savo gyvenimą.
Holivudo bulvaras, į kurį eidavau, būdamas 16-os.
Kino teatrai, į kuriuos eidavau, magijos parduotuvės.
Ten aš, vaje.
Pravažiavau visą savo filmų gyvenimą, vietas, kur buvo filmuotas „Kvailys“.
Ten filmavome „Kvailį“, tame name.
Mama, pameni, svajojau turėti didelį namą ant kalvos?
Turiu ir jį.
Bet visa kelionė buvo tokia nostalgiška.
Kalbant apie Los Andželą, įdomu štai kas.
Jis atspindi tavo asmeninę istoriją,
jei tiesiog važiuosi automobiliu bet kur Los Andžele,
čia kaip archeologiniai kasinėjimai, nors ir nelabai seni.
Taip, visuomet kaip ir šaipiausi iš to, nes niekas netinka.
- Taip. - Supranti?
Štai kuo mums patinka Los Andželas.
Jis toks mielas.
Architektūra.
Kai kuriems pastatams – daugiau nei 20 metų.
Šis namas – Graikų atgimimas.
Kas rytą reikia atgaivinti graiką, kuris ten gyvena.
Čia yra tikras dvaras ir...
dar tikresnis dvaras.
Los Andžele esi niekas,
jei negyveni dvare.
Trys, du, vienas...
Veiksmas, lėlyte.
Šyla studijuoja pokalbio meną.
Mokaisi pokalbio?
Taip.
Kaip „Los Andželo istorija“ atspindėjo tavo tuometinį mąstymą?
Žiūriu į ją kaip į meninę liniją.
Sujungiau savo patirtį su menu ir gyvenimu.
Martinas Malas kartą man pasakė:
„Visi galvoja, kad menininkai kalba apie teorijas ir idėjas,
bet iš tiesų mes kalbame apie tai, kur nusipirkti dažų“.
Taip.
Visi turi savo istoriją.
Šuniukas – gal kiek per daug, bet turi peržiūrėti viską taip,
tokiuose paveiksluose.
Ir tuomet viską atidaviau.
Savo patirtį meilėje ir romantiškuose santykiuose.
Filme jie susijungė.
Paprastai nemėgstu bendrauti su įdomiais žmonėmis,
nes tuomet ir aš turiu būti įdomus.
Sakai, kas aš – įdomi?
Tik noriu pasakyti, kad būdamas šalia tavęs,
stengiuosi pasirodyti.
Ir tai yra kvailio bandymas būti įdomiu.
STYVAS MARTINAS VEDĖ VIKTORIJĄ TENANT CEREMONIJOS ROMOJE METU
Neseniai vedėte. Galite pasakyti, kur buvote?
Buvome Romoje. Kartu. Tad buvo nuostabu.
„Los Andželo istorija“ buvo lengva.
Man ji atrodė labai romantiška, miesto ekranai...
REIKĖJO PAPRAŠYTI JOS TELEFONO NUMERIO
...padeda mylimiesiems bendrauti.
Bet tuomet apie tai ir galvojau.
Susipažinau su savo žmona, ji kažką įnešė į mano gyvenimą.
Ir kai sutinki tinkamą žmogų, viskas atrodo ramu.
Iš esmės ta istorija yra apie tai.
Perskaičiau straipsnį „Times“ apie indukciją, ir mano broliai išsiaiškino,
kad galima sugeneruoti elektros srovę triušiuose, jei...
PABUČIUOK JĄ, KVAILY TU
Norite pasakyti, romantika gali pakeisti gyvenimą?
Kad tai labai svarbi gyvenimo dalis.
Manau, noriu pasakyti, kad viskas gali būti ne taip.
Bet juk smagu pusantros valandos įsivaizduoti, kad taip buvo, tiesa?
Manau, jau eisiu.
Ar judu planuojate turėti kūdikį?
Taip, aš irgi norėčiau tą sužinoti.
Čia aš turiu atsakyti!
Paprastai, kai užduodamas klausimas, reikia į jį atsakyti.
Programos išrašas gerai atrodys.
„Truktelėjo pečiais“.
Kai vedžiau Viktoriją Tenant, ji man labai patiko.
Ji buvo linksma, labai protinga,
ir anglė.
Tie santykiai puikiai atspindėjo romantiškus santykius.
- Esame geriausi draugai. - Geriausi draugai?
- Nuo kada Rolandas – geriausias draugas? - Mudu labai artimi.
Ir, žinoma, truputį galvojau: „Man turbūt reikia vesti“.
Negera priežastis. Nereikia versti.
Taip.
Išvažiuoji ir gyveni viešbutyje tris mėnesius –
iš esmės tai viengungio gyvenimas.
Santuokos nepalaikysi, gyvendamas viešbučio kambaryje.
Visuomet jaučiausi, kad romantiškuose santykiuose
kažkas nepavyks.
Suprantat?
Kur ji?
„Anekdotai“.
Štai istorija, kurią rašiau... ką reiškia kurti filmus.
„Ant mano stalo – nuostabus scenarijus, pavadintas „Tikėjimo kilpa“.
Labai džiaugiausi.
Mano veikėjas – sukčius beširdis dvasininkas.
Įsivaizdavau Burto Lankasterio „Oskaru“ įvertintą Elmerio Gantrio vaidmenį.
Labai stropiai pasiruošiau,
išmokau airių stepą, kad mano veikėjas
galėtų šokti iš širdies ant scenos.
Nusidažiau žilus plaukus rudai, kad nebebūčiau Styvu Martinu.
Liejau ištisus puslapius ugningų pamokslų,
o filme vaidino puikūs aktoriai.
Ėmiau regėti apdovanojimų ir pagerbimų vizijas.
Tačiau pasirodžius filmui, pirmoji pirmojo atsiliepimo eilutė buvo tokia:
„Būkite atsargūs, kai Styvas Martinas sugalvoja nusidažyti plaukus“.
Dabar jūs tapote tikra kino žvaigžde nuo tada,
kai rengdavote komiko pasirodymus.
Vaidinote ne viename tikrai gerame filme, o dabar ir vėl.
Sukūrėte dar vieną filmą.
Taip.
- Ką reiškia „taip“? - Taip yra. Suprantat, aš...
Man smagu ne kurti filmus,
man patinka reklamuoti.
- Eiti į laidas. - Taip.
Rodyti ištraukas.
Jei galėtume kurti ištraukas,
tai būtų puikus darbas.
Taigi, sakote,
kad jums įdomus ne pats filmo kūrimas,
- o jo reklamavimas. - Darau tai tik todėl,
kad galėčiau dalinti interviu ir dalyvauti ryto laidose.
Taigi, štai mano scenarijai.
Kai ėmiau kurti filmus, pagalvojau: „Gerai.
Turiu sukurti 40 filmų, kad turėčiau 5 gerus“.
Taip galvojau, nes filmas yra sudėtinga daug reikalaujanti veikla.
Negali prieš laiką žinoti.
„Lėktuvu, traukiniu ir automobiliu“.
Taip ir neprisistačiau.
Delas Grifitas, „American Light and Fixture“,
Pardavimų direktorius, Dušo užuolaidų žiedų skyrius.
Džonas Kendis buvo labai jautrus ir labai sudėtingas,
ir mes tikrai mylėjome vienas kitą.
Buvo labai graži scena...
Neskaitysiu tos kalbos, nes ji ilga.
Esame traukinių stotyje, ir jis paaiškina visą savo gyvenimą,
o aš stovėjau priešais. Aš vos neverkiau...
O jis vaidino.
Ir tą vietą iškirpo.
Ir nežinau, kodėl iškirpo, nebent dėl tempo,
gal pabaigoje nebesinori klausytis ilgų kalbų.
Ją sutrumpino iki vienos ar dviejų eilučių.
Aš neturiu namų.
Marija mirė prieš aštuonerius metus.
Ta eilutė man labai patiko.
Jis sako: „Laikas nuo laiko aš tarsi prilimpu
prie žmonių, kaip prie tavęs, ypač per šventes.
Galiu išgyventi kovą, liepą, spalį.
Bet sunku“.
Ir tuomet jis pasakė... „Šįkart negalėjau paleisti“.
Buvo tiek daug nevilties. Norėjau sustoti,
nes atiduoti tiems filmams širdį.
Galvoji apie juos, sunkiai dirbi, viską darai.
O tuomet po dviejų metų telieka dar vienas pavadinimas ant lentynos.
„Pakvaišėliai“. Žinojau, kad nieko gero nebus.
Patikrinome. Nieko gero.
Pamenu, važiavau Ventura bulvaru Kalifornijoje,
ir pamačiau plakatą su savo veidu ir Kalėdų senelio kepure.
Pagalvojau: „Bus sunkios Kalėdos“.
MELSKIS METEORITUI.
Kaip blogai gali būti?
„Pakvaišėlių“ lygio. Labai blogai.
Tikrai blogai.
- Blogai. Tikrai labai blogai. - Nežinau...
Styvai, ar galiu greitai paklausti?
- Nelabai noriu kalbėti. - Vieną klausimą.
Būtinai turiu paklausti.
- Prašau, vieną klausimą. - Nesate... komercinis.
- Kaip... - Koks klausimas?
- Klausimas... - Jūs nė neturite klausimo.
Kodėl nebesate juokingas?
- Gerai. - Styvai!
Tuo metu jaučiausi pasimetęs.
Nebegalėjau toliau gyventi su Viktorija,
bet kai išsiskyrėme, pasakiau: „Kalta ne ji“.
Daugių daugiausia, kalti mes abu, mažiausia – kaltas aš.
Santuokos griūtis atvėrė nesibaigiančią duobę.
Pamaniau, gal sugalvosi užrašą po nuotrauka.
Tiesą sakant...
atrodo tobulai.
Turiu galvoje, nereikia užrašo.
Buvo kažkokia gyvenimo vidurio krizė.
Laikotarpis, kai... Eini toliau,
norėdamas parodyti sau ir kitiems, kad tai nebuvo atsitiktinė sėkmė.
Ir tuomet parodai, kad parašysi štai tą.
STYVAS 1996 M.
Ir tuomet parodai ką nors kita.
Nuolat rodai, rodai ir rodai.
Anksčiau darbas man teikė didžiulį pasitenkinimą,
dėl to pats save gerbdavau.
Ir suvokiau, kad nepaisant to, kad nuolat dirbau,
jaučiau, kad žmonės manęs nemėgsta.
Kad likusi tuštuma, ji traumuojanti...
PIENAS KIAUŠINIAI JOGURTAS
Manau, tai buvo laikotarpis, kai skaičiau savipagalbos knygas.
Galvojau, reikia kalbėti apie viską.
Sėdėdavau su nepažįstamais žmonėmis lėktuve ir pasakodavau jiems
savo giliausias mintis.
NESITIKĖJAU, KAD BŪSIU NOMINUOTAS, BET ŽMONĖS KARTOJO:
„BŪSI NOMINUOTAS“, TAD KAI NEBUVAU, PAGALVOJAU...
Nes galvojau, kad taip reikia daryti.
NUŽUDYKIT MANE, PRAŠAU.
Kaip užpildyti tą tuštumą?
Manau, tai yra...
paskata mene...
Ji ateina iš gilaus žinojimo apie tą tuštumą.
Kai ėmiau galvoti teatro terminais...
mano mąstymas prasiplėtė.
Turėtume peržvelgti spektaklį, kurį aš parašiau, „WASP“.
Pamačiau, kad rašau dalykus, kurių niekad nebūčiau rašęs filme.
Ir tai, sakyčiau, yra skaudžioji pusė.
„WASP“ pasakoja apie tipišką amerikietišką šeimą
ir gilų emocinį sutrikimą, slypintį po kauke.
WASP, 1996 M.
Ir įžymusis pasikeitimas, apie kurį rašo Styvas
kai jo tėvas atėjo į filmo „Kvailys“ premjerą,
lygiai tas pats nutinka „WASP“.
Berniukas turi pagaminti architektūros modelį mokyklai.
Jis parodo jį tėčiui: „Ką manai“?
Iki Frenko Loido Raito tau toli.
Taigi, šioje šeimoje, kuri atrodo
labai miela, yra bėdų,
kalbama apie emocinį atsiribojimą,
šaltumą, kuris jaučiamas aplink.
Mes su šeima gyvenome Teksase, ir buvau penkerių,
kai mano mama labai troško čia atsikraustyti.
Ji norėjo, kad tėvas vaidintų filmuose.
Mes persikraustėme į Orindžo apygardą ir nusipirkome namą už 16 000 dol.
Tai jis nuėjo į nekilnojamojo turto sritį?
Ta sritis tuo metu klestėjo.
Tuo metu jis negalėjo išlaikyti šeimos
iš pajamų, kurias gaudavo vaidindamas teatre.
Nepamenu apsikabinimų.
Nepamenu meilių žodelių.
Mano vaikas man teikia labai daug džiaugsmo,
įdomu, kas vyko mano tėvo galvoje, nes jis nesidžiaugė.
„WASP“ yra scena, kur šeima susėda valgyti.
Prie stalo tvyro tyla.
Tėvui niekas neįdomu.
Manau, vienas geriausių dalykų, kuriuos parašiau, yra tėvas.
Jo sūnus nori nusipirkti dviratį, ir jis sako:
„Na, turi užsidirbti. Už jį reikia sumokėti“.
Jis pasakė, sūnus: „Tikėjausi, kad galbūt...“
„Matai, sūnau, dviratis – prabangos prekė.
Ar žinai, kas yra prabangos prekė?“ „Ne“.
Prabangos prekė nervina kitus žmones, jei tu ją turi.
Mūsų žalia pievelė yra prabangos prekė.
Spėju, ji turėtų būti ne tokia žalia, bet kalbame ne apie tai.
Aš dirbu dėl tos pievelės.
Gal daugiau nei reikėtų. Skiriu laiko ir pinigų.
Bet tai – mano prabangos prekė, kad kiti pasinervintų.
Pamenu, tėvas labai ant manęs supyko,
nes nusipirkau šortus, kurie kainavo keturis dolerius.
Jis tiesiog įsiuto.
Tai buvo milžiniška suma. Bet aš pats juos užsidirbau.
Bet nuo to laiko, nuo dešimties metų, aš nebeėmiau pinigų iš tėvų.
„Noriu, kad suprastum, jog dėl prabangos prekės turi dirbti.
Tad jei nori to dviračio, turi užsidirbti. Dabar...“
...centre turiu sklypą, kurį nusipirkau prieš kelerius metus,
ir jei nori, gali po pamokų ar savaitgaliais ten nuvažiuoti
ir pastatyti namą, tuomet galėtume nupirkti tą dviratį.
- Vaje! - Taip, žinau, kad džiaugiesi.
Pastatyti nelengva, sūnau,
bet tai – senos tradicijos, perduodamos
dar nuo tada, kai Golgotos plynėse gyveno gondavalandai,
pagal Hamurabio priesakus,
užrašytus dantiraščiu ant Babilono vartų...
„...paimtas iš Sfinkso mįslės kriptogramos,
surinktas iš Ratdolto inkunabulo,
kurias man atnešė greitakojis Merkurijus ir kurias pasmerkė...“
Įprastai, jei įkrinta akmenėlis,
žmonės nusiauna batą ir iškrato tą akmenėlį.
Tačiau menininkai akmenėli pasilieka ir taip sukuria meną.
Suprantat?
Kol galiausiai ima skaudėti mažiau.
„Koks šaunus vakarėlis“ žodžius užrašiau krauju ant svetainės sienos,
kaip paties Dievo raštą, įspaustą šventojoje mūrininkų mentelėje.
Sūnau, mes tiek daug nekalbame.
Tiesą sakant, kiek pamenu, mes niekad nekalbėdavome.
Tačiau prieš kelerius metus apie tai pagalvojau,
tačiau, deja, iki dabar taip ir nepaklausiau,
bet norėčiau sužinoti...
ką ketini veikti gyvenime?
Nežinau, čia geras ar blogas.
Nuostabu. Tiesiog tobula.
Apie savo tėvą žinau nedaug.
„ŽMOGŽUDYSTĖ TAME PAČIAME PASTATE“, 2021 M.
Bet nemanau, kad jis buvo geras žmogus.
Tai mane persekioja visą gyvenimą.
1996 M. SAUSIO 4 D., BRANGUS „TĖTI“,
Parašiau jį... pažiūrėkime, kuriais metais? 1996 m.
Taigi, prieš savo autobiografiją.
Ir manau, tam tikra prasme, taip ruošiausi autobiografijai,
rašydamas apie savo tėvą ir gyvenimą namuose.
Brangus „Tėti“.
Įrašiau žodį „Tėti“ kabutėse, nes vaikystėje
man buvo liepiama vadinti tave Glenu, ne tėčiu.
Tad užaugau be tėčio.
Užaugau su Glenu.
Taip, šį laišką pradedu... nuo kaltinimų.
O baigiu su supratimu.
Taip, rašau apie tai, kaip savo darbu
mėginau sulaukti iš jo įvertinimo.
Mano draugas Teris vienu metu pasakė,
ir tai pakeitė mano požiūrį į tėvus.
Jis pasakė: „Jei nori ką nors pasakyti savo tėvams, sakyk dabar,
nes vieną dieną jų nebeliks“.
Nuo tada ėmiau metodiškai juos lankyti, su jais kalbėtis.
Kviesdavau juos pietų.
Supranti, ką jis... ką jam teko patirti.
Gyvenimas kupinas vilčių ir svajonių.
Jis jautė didžiulį spaudimą, kad išlaikytų šeimą.
Tas spaudimas buvo nežmoniškas.
Mano mama norėjo dirbti.
Pamenu, tėvas sakė mamai: „Mano žmona tikrai nedirbs“.
Kaip iš filmo.
Labai suprantu tėvą,
kad jis neturėjo priemonių savo svajonei įgyvendinti.
Ką jam jaučiate šiandien?
Aš... man jis patinka.
Žinai, jis turėjo gerą humoro jausmą.
Nenumaniau.
Ir... taip, visai norėčiau su juo dar kartą pasikalbėti.
Geriausias komplimentas, kurį teko išgirsti,
parašiau istoriją apie savo tėvą žurnale „The New Yorker“.
Gavau laišką iš moters, ir ji rašė:
„Žinot, perskaičiau straipsnį, padaviau jį savo vyrui, ir jis perskaitė.
Ir jis pasakė...“
Atleiskit.
Neskubėkit. Išgerkite vandens.
Bjauru, kad mane rodo per televiziją.
Ne, jis paklausė: „Koks mūsų sūnaus telefono numeris?“
Nieko sau.
- O mes jau neturime eiti į pabaigą? - Ne, taip, jau netrukus.
Jei tęsime, aš nusižudysiu.
Ar papasakoti savo sapną?
Sapnavau, kad moteris nusivedė mane į pievą ir parodė mano paties kapą.
Kapas buvo atviras, o jame gulėjo skeletas, mano skeletas.
Ir to skeleto kaukolė plačiai šypsojosi.
Pasisukau į tą moterį ir paklausiau:
„Ar tai reiškia, kad galima mirti laimingam?“
Ji patvirtino, jog taip.
Aš paklausiau: „Ką turiu daryti, kad mirčiau laimingas?“
Ji liepė ieškoti nuotykių.
Paklausiau, ar tai reiškia, kad turiu stebėti krioklius ir keliauti po pasaulį.
Ji atsakė: „Ne, kalbu apie žmones“.
Tai pasirepetuokime, nes rodysime šią savaitę.
Kai vėl ėmiau groti bandža, po skyrybų,
pamaniau: „Dabar sulauksiu kritikos“.
Taip jau būna.
Kovido metu negrojau.
„Komikas tapo muzikantu“ – blogiau nesugalvosi.
- Man gražiai skamba. - Praėjo jau 1,5 metų.
Taip, bet yra klaidų.
Tikiuosi, Bela Flek neišgirs šito.
Bet jos nebuvo.
NAŠVILIS, TENESIO VALSTIJA
ELISON BRAUN MUZIKĖ
Jei kas sieja dalykus, kuriuos vertina Styvas,
tai sudėtingumas ir atlikimas.
Žmogus, kuris džiaugiasi, kai ką nors išmoksta,
labai įsigilina, kol išties supranta, kaip viskas veikia,
ir tuomet labai dažnai pamiršta, nes būna viską įvaldęs.
Žinai, kai klausau, kaip groji bandža,
gailiuosi, kad nelikau su instrumentu,
kurį įsimylėjau pirmiausia.
nes būtume tikrai puiki komanda.
- Kas tai? - Ąsotis.
Antras viengungis. Užbaik šį sakinį.
„Gali skambėti keistai, bet...“
„Aš dabar nuogas“.
Tai...
SURASK SAU PORĄ
Mes su juo atostogaudavome šv. Bartolomėjaus saloje.
EIPRIL GORNIK TAPYTOJA IR DRAUGĖ
Atvažiuodavo ir Erikas su Styvu.
Vienas Styvas nenorėjo būti vienas.
Tai jau tikrai.
Jis susipažindavo su moterimis, ir jei ji skaitydavo knygą,
pagalvodavo, kad gal verta nueiti į pasimatymą.
Labas.
Pastebėjau, kokią knygą skaitote, „Kasterbridžo meras“.
Tai bent sutapimas,
nes studijų pabaigoje kursinį darbą rašiau apie Tomą Hardį...
Kiek laiko jau esi vienišas?
Noriu sutikti žmogų, su kuriuo galėčiau pakalbėti, susipažinti.
Į sveikatą.
Aš tik labai nervinuosi.
Kodėl? Tu nieko blogo nedarai.
Mėgsti pasivaikščioti parke?
- Lietuje! - Dieve!
Žinai, noriu, kad pažiūrėtum „Muzikinį žmogų“.
- Nes... - Dievinu „Muzikinį žmogų“!
Pamenu vieną pasimatymą.
Nuėjome pavakarieniauti, ji atsisėdo šalia Stiveno Spilbergo.
Jie smagiai bendravo.
Ir tai moteriai labai patikdavo ginčytis.
Aš visai ne toks.
Taigi, važiuojame namo, ir ji sako:
„Kodėl negali būti toks kaip Stivenas Spilbergas?“
Šypsokis, šunsnu...
Pamaniau: „Ką gi, viskas baigta“.
- Tai... geras dalykas. - Visi turi mažiau.
Aš tik...
Kažkas nutiks.
Apsimetu.
Kokie mes pikti.
Turiu... niekad gyvenime nebūčiau pasakęs tris.
Du.
- Vieno trūksta? - Vieno trūksta.
Išskyrus Aną...
čia senukai žaidžia kortomis.
Kiek galima laukti? Nagi.
Taip, bet kas čia kalba kaip senukas?
Aš tai jaunas improvizuotojas.
Esi tas, kuris „Ne taip reikia skaičiuoti! Reikia...“
- „Reikia vieną...“ - Tai „Keista pora“.
- Žinau. - Taip.
Pasakysiu, ką iš to išmokau.
Nenoriu kurti dokumentinių filmų.
Mintis, kad reikia sėdėti čia
ir ieškoti, ką būtų verta...
Taigi, kaip susipažinote su Ana?
Juokinga, nes pirmiausia užpildai tuščias vietas,
- nes sutikau ją tik... - Telefonu. Taip.
Dirbau faktų tikrintoja žurnale „The New Yorker“.
Tikrinau jo istoriją,
kur žmogus gavo baudą už parkavimą, ir prasideda chaosas.
Aš jam paskambinau ir pasakiau:
„Gerai, suprantu, kad tai – komedija. Suprantu, kad neturi būti realistiška,
bet jei norėtumėte tikslumo,
siūlyčiau rašyti taip“. Ir jis pasakė:
„Žinoma. Tebūnie visiškai tikslu, o taip pat juokinga“.
Ir tuomet ėmiau su juo nuolat bendrauti.
Jis parašydavo ką nors apie savo šeimą, labai asmeniškus dalykus.
Kalbėjau su jo seserimi Melinda. Kalbėjau su visais tais žmonėmis apie tai,
telefonu visi buvome labai draugiški.
Pamenu, pasakiau savo psichiatrui, kad viena moteris įstrigo man į galvą.
Buvome šv. Bartolomiejaus saloje, o jis visas atostogas kartojo:
„Ana Stringfild, Ana Stringfild. Gražus vardas, tiesa?“
Po kelių mėnesių jis pakvietė mane į grupinius pietus.
Abu atvykome anksčiau,
aš atsinešiau „New York Times“ kryžiažodžių žurnalą,
galvodama, kad atvyksiu pirma, tad sėdėsiu ir spręsiu kryžiažodžius.
O jis jau sėdėjo ten ir sprendė „New York Times“ kryžiažodžius.
Yra tikrai nedidelis sąrašas žmonių, kurie galvoja:
„Magiški triukai, bandža. Štai kokio vyro man reikia“.
Bet aš... Aš esu tame sąraše.
Jis moka dviejų kortų triuką.
Abi pusės, abiejų kortų.
Manau, tai vienas gražiausių dalykų, kuriuos man teko matyti,
ir iki šiol nesuprantu, kaip tai padaroma.
Dabar paimsiu šią kortą...
perlenksiu pusiau, kad viršus liktų išorėje.
Ir paimsiu šią kortą...
perlenksiu pusiau...
kad viršus būtų išorėje.
Sujungsiu.
Truputį nerangiai, jau senokai to nedariau.
Dabar turime apatinę pusę išorėje ir viršutinę – vidinėje pusėje.
Dabar įdomiausia dalis.
Jei paimsite kortą ir perstumsite...
pamatysite, kaip korta apsiverčia.
Apatinė dalis dabar viduje, korta sveika.
Visa korta, sakyčiau. Apverčiame.
Dar kartą. Perstumiame.
Kortos persiverčia. Korta sveika.
Įdomiausia, kad...
Persiverčia tik ta dalis, kuri buvo perstumta.
Taigi...
Čia dalis, kuri buvo perstumta,
o šita – ne.
Žinai, gali...
Štai taip.
Kažkas mane išmokė Floridoje. Buvau klube.
Jis parodė, ir aš buvau pritrenktas.
Ir jis pasakė: „Parodysiu, kaip tą padaryti“.
Ir tada jis man parodė, kaip tą padaryti,
bet iki šiol nesuprantu, kaip viskas vyksta.
Vėliau šį mėnesį Niujorke Styvas pasirodys Metropolitene.
Čia yra Ming... Ne, atsiprašau, kinų keramika.
Kinų keramika. Mingai – to dalis.
Taip. Ir ar yra saugu ir teisinga
klausti, ką tie daiktai... kokia jų kaina?
Paprastai nemėgstu kalbėti apie daiktų vertę,
nes žmonės ima žiūrėti
ir matyti tik tą vertę, suprantat?
Kai gražus paveikslas vertas 4 mln. dolerių ar panašiai.
Taigi, aš tik... Sakyčiau, prasideda nuo 300 000 dol.
ir baigiasi ties milijonu ar net dviem.
Du milijonai dolerių? Neįtikėtina.
Taip. Taip, jie...
Pavyzdžiui, ši... Jėzau.
Jis turi puikią akį. Ar žinote apie...
gal Marko Tveno apdovanojimą? Kažkas vyko Vašingtone.
Mes visi buvome... Vakarieniavome...
Man nelabai sekasi papasakoti tą istoriją,
kas nors tą padarys geriau.
Taigi, vakarienė Nacionalinėje galerijoje.
Prieš tai vakarą jis gavo „Kennedy Honors“ apdovanojimą, ir kokie 200 žmonių
dalyvauja vakarienėje, visur aplink kabo paveikslai.
Staiga atsistoja moteris ir sako: „Jūs turbūt to nežinote, bet Styvas
turbūt išvardintų visus šiuos dailininkus“.
Ir Styvas atsistojo.
Ir ėmė eiti aplink.
„Hopkinsas, Vatkinsonas, Vilkinsas, Džiulajus“.
Jis apėjo aplink ir išvardino absoliučiai visus tapytojus
Nacionalinėje galerijoje.
Neįtikėtinas sugebėjimas.
Kokią vietą jūsų gyvenime dabar užima menas?
Tikrai, sakyčiau, trečią.
Žmona ir šeima, tada pasirodymai.
Rašymas, mūsų dalykas. Meninis gyvenimas.
Ir tai yra geras...
hobis, kuris yra pramoga.
Kur jis buvo anksčiau?
Pirmoje vietoje.
Jums patinka sėdėti, žiūrėti į juos, o dabar dalinatės tuo.
Kodėl? Papasakokite apie tai.
PRIVATI KOLEKCIJA
Žinot, tai labai asmeniška, labai privatu...
išskyrus galbūt... iki dabar.
Pasikeitė tai, kad susipažinau su žmona.
Mano privatusis aš galėjo nueiti kažkur kitur.
Kad menas galėtų nebebūti mano išsigelbėjimas.
Esate nuostabus. Jūs kuriate visą šį meną,
norėdami padaryti įspūdį žmonėms, parodyti,
- kad esate ne tik komikas? - Taip, teisingai.
Taip, seniai norėjau to paklausti. Žmonės prašė,
bet nemačiau prasmės. Juk visi žinome atsakymą.
Kas yra de Kooningas?
De Kooningas yra svarbus amerikietis...
Matėte filmą „Polokas“?
Ar matėte filmą
„Agonija ir ekstazė“ apie Mikelandželą?
Mačiau „Madam X“ su Lana Terner.
Fone kabėjo nuostabus abstraktus paveikslas,
ir visi apsimetė, kad jis jiems labai rūpi.
Ir manau, kad ten buvo de Koonigas.
„Praradau susidomėjimą filmais lygiai tuo pačiu metu,
kai filmai prarado susidomėjimą manimi.
Po keturių dešimtmečių galiausiai pavargau nuo filmų intrigos,
to gilaus tikėjimo, kad laikas,
skirtas sušvelninti nepalankius atsiliepimus,
apsaugos mane nuo pasmerkimo kino teatruose.
Ir galiausiai pavargsti.
Viso gero, filmai, praleidome daug smagių akimirkų“.
Man labai patinka. Labai patinka ta paskutinė eilutė.
Gali būti parašyta paraštėje.
- Turiu paimti. - Atia.
Reikia parašyti ten.
Vis dar neturime pavadinimo.
- Galvojau, kad turime. - Tikrai?
„Filmų ir kitų pramogų prisiminimai“.
Kas nutiko „Svarbiausia – vaikščioti“ ar...
- Buvo toks variantas. - Taip.
Svarbiausia – vaikščioti.
Vis dar yra mintis apie tave... visą susirietusį.
Taip aš irgi, ir...
Tai – knyga apie tavo karjerą filmuose.
Žmonės taip galvoja, identifikuoja...
Dabar sužinau, ką žmonės apie mane galvoja.
Būtent.
- Būtent. Taip. - Žinai...
Taip. Nufotografuokite.
Taip. Tai yra...
- Galiu nufotografuoti? - Ką gi.
SVARBIAUSIA – VAIKŠČIOTI. MANO GYVENIMAS FILMUOSE IR KITOSE PRAMOGOSE
SVARBIAUSIA – VAIKŠČIOTI!
Paprastai vedi, susilauki vaiko, dirbi,
tavo vaikas užauga, tau tuomet jau yra 60 ar 70,
vaikai apsigyvena atskirai.
Mano gyvenimas vyko atvirkščiai.
Jaunystėje labai daug dirbau,
tuomet laimingai vedžiau,
o nuostabus vaikas atsirado pačioje pabaigoje.
Ir... man tai patinka.
Šitie jau baigti.
Pasirašysiu...
šešis tūkstančius tokių.
- Ne, tikrai? - Taip.
Bet aš nustačiau „iPad“, ir tereikės daryti taip,
o kartais... per pietus.
Negali perduoti kam nors?
Ne, tai būtų negražu.
Mes suskaičiavome, kad filmuose turėjote 27 vaikus.
AK, JAU TIE TĖVAI
NUOTAKOS TĖVAS NUOTAKOS TĖVAS 2
TUZINU PIGIAU TUZINU PIGIAU 2
Ar esu apie tai kalbėjęs? Kaip tėvystė filme
nutiesė kelią į tėvystę realybėje?
Vaikystėje buvau toks pat kaip tu.
Tu daug nerimauji, ir tiek.
AK, JAU TIE TĖVAI
Ėmiau kurti filmus su vaikais.
Man jie patiko, bet pamaniau:
„Tai tikrai tobula. Matau juos geriausiu metu“.
Tris valandas per dieną, o tuomet tėvai vežasi namo
ir rūpinasi kitais dalykais, žinojau, kad tai sunku.
Man viskas gerai, tėti!
Ateik čia, niekur neisi. Būsi paliktas namuose.
Diana Kyton turėjo vaikų.
Pamenu, sėdėjau ten, jos dukra žaidė kieme,
ir aš pamaniau: „Galiu įsivaizduoti vaiką, žaidžiantį kieme“.
Buvo smagu, jis atrodė susidomėjęs
ir labai šiltas...
DIANA KYTON AKTORĖ
...Djuku, mažuoju patrakėliu.
Jis buvo nuostabus.
Aš nustebau, kad jis buvo toks malonus.
- Galite įsivaizduoti save kaip tėvą. - Taip.
Manai, juokinga? Esi tikra išdykėlė!
Kai pirmą kartą suvokiau, kad esu žmogus, su kuriuo jis nori būti,
pamaniau: „Jis neturi vaikų“.
Jei norėčiau būti su juo, to turbūt nebūtų.
Kažkur giliai galvojau,
kad arba turėsiu atsisakyti šių santykių,
arba atsisakyti tos minties.
Nemanau, kad jis pats galvojo, jog norės vaikų.
Jam tokia mintis neatėjo į galvą.
Galbūt todėl, kad jo vaikystė nebuvo tokia ideali,
kad norėtų ją perduoti.
Jis nejautė poreikio jo turėti.
- Džordžai? - Nina?
Mielasis, turiu žinoti, kaip dėl viso to jautiesi.
Jie neturi dešrainių!
Dieve. Ne... Sūnau!
Ne!
Puikiai jaučiuosi. Labai nekantrauju.
Tikrai?
Žinoma.
Jis paskambino ir paklausė: „Ar tu dabar sėdi?“
Atsakiau, jog taip. Jis: „Taip, gerai.
Turiu didelių naujienų“. „Kokių?“
Jūs turėsite kūdikį.
„Anė nėščia“. Paklausiau: „Kas tėvas?“
Mano amžiaus vyrams tokie dalykai nenutinka.
Liaukitės, Pikasas susilaukė vaikų, būdamas virš 70-ies.
Na, Pikasas. Pikasas.
Vienintelis žmogus istorijoje, susilaukęs vaikų virš 70-ies.
Bet jis yra menininkas, gali daryti ką panorėjęs.
Aš esu tik... eilinis žmogus.
Išsaugojau balso pranešimą, kad jis skambino iš ligoninės.
Jam rodyti tiek emocijų ir dėl to gerai jaustis –
geriau negali būti.
- Stumk. Kūdikis. - Štai taip.
Gerai. Štai taip.
Mergaitė! Gerai. Sveikinu, mamyte.
Pirmą kartą gyvenime pamačiau tikrą meilę,
kai gimė mano kūdikis.
Mergaitė.
Dievinu mergaites.
Pažvelgiau į Aną, ji laikė dukrą,
žiūrėjo į jos veidą,
ir visas pasaulis jai išnyko.
JEI JUOKINGA, VERK KARTĄ, JEI NE - DUKART.
Labai didžiuojuosi būdamas čia, Vašingtone,
kuris, kaip neseniai sužinojau, yra šalies sostinė.
Kad atsiimčiau šį visų trokštamą Marko Tveno apdovanojimą,
kuris yra vienintelis vertingas Amerikos apdovanojimas už komediją,
išskyrus pinigus.
Man buvo įdomu, nes Styvas tapo kitoks.
Jo kryptis visiškai pasikeitė.
Jis atsitraukė nuo komiko karjeros. Bet ne visiškai.
Sakoma, kad filmų kūrimas yra bendradarbystė...
GARBĖS „OSKARAS“
...tad tai, jog šįvakar esu išskirtas ir apdovanotas...
reiškia, kad tai – netiesa.
Jam tą daryti labai patinka. Jis toks juokingas.
Jis tebėra juokingas.
Šunsnukis.
Ir aš...
nuolankiai priimu šį apdovanojimą.
AMERIKOS KOMEDIJOS APDOVANOJIMAI UŽ GYVENIMO PASIEKIMUS
Ir tik vienintelis dalykas, kas galėjo būti geriau,
tai jei būtų buvę kitų nominantų...
nes būčiau pasijutęs, kad ką nors nugalėjau.
Labai jums ačiū.
- Sveiki. Kaip sekasi? - Sveiki, Styvai. Esu Brendė Otul.
- Malonu susipažinti. - Kaip sekasi? Malonu.
Trumpai papasakosiu,
- ką šiandien veiksime. - Gerai.
Žinoma, pradėsime nuo interviu „Emmy“, dešimt minučių.
- Taip. - Ateikite čia.
Taigi, pirmiausia – „Emmy“ dalis.
Pabūsime ten, tada – grupinės nuotraukos, po jų – asmeninės.
- Aišku. - Po to pasikeisime.
- Gerai. - Viskas vyks labai greitai.
Viskas yra...
Ar būna akimirkų, kai nebenorite filmuotis?
Mąstau apie tai, bet šiuo metu esu TV laidoje.
- Žinau. - Kur vaidinu ne save.
Gerai, kas dabar? Drabužiai?
Labas, Selena.
Manau, su šituo gerai atrodysiu.
- Reikės persirengti. - Šitas labai tiktų.
Taip. Sveiki. Koks jūsų vardas?
Taip. Amber.
Neketinau jame vaidinti, tada jie paklausė: „Ar vaidinsite?“
Atsakiau: „Vaidinčiau, jei būtų filmuojama Niujorke,
negaliu palikti savo vaiko.
Negaliu išvykti trims mėnesiams į filmavimus Atlantoje“.
Tačiau pagalvojau, kad kaip scenaristas vis tiek ten būsiu kasdien.
- Marti. - Ką?
Dokumentiniam filmui tereikia dviejų valandų interviu ir numerio.
Kodėl tą padariau? Svajonę turėjau
Manau, nedarysime to. Bet ačiū.
Miela.
Mums labai patinka juokas. Taip. Labai gerai.
Jaunuoli?
Beveik neįmanoma. Man – 76-eri.
- Taip. - Turiu populiarią TV laidą.
- Taip. - Taip... Taip nebūna.
- Ne, būna. Būna. - Taip.
- Būna? - Žinoma.
Kas, būdamas 76-erių turėjo populiarią TV laidą?
Džeinė Fonda ir Lilė Tomlin.
Tiesa. Taip.
- Manau, pasakiau esmę. - Manau, taip.
- Manau, laimėjai, tik noriu... - Manau, tikrai laimėjau.
- ...pasakyti, kad buvo puiku. - Man labai patiko.
LAIŠKAS NUO STYVO TĖČIO
Jis ragina mane susilaukti vaiko 1996 m.
Taigi, prieš daug metų.
Jei būdamas virš 60-ies, turėsi trimetę dukrą,
nereikės rūpintis skyrybomis.
Tavo santykiai visuomet buvo per daug pastovūs ir atsakingi,
ta pačia kryptimi.
Jei manai, kad Rodžeris yra svarbus tavo gyvenime,
palūkėk, kol susilauksite vaikų.
Mokomasi ne tik iš savo klaidų.
Žinau, kad daug pasimokei iš manųjų,
nes perpratai žmogaus prigimtį.
Sveikas, čia tėtis.
- 2020 m. kovo 18 d. - Styvis!
STYVIO ŽINUTĖS DUKRAI
- Esame čia, Santa Barbaroje... - Styvis tau sako labas!
Ką tik supratau, kad niekad nesakiau, jog tave myliu, tiesa?
Niekada? Negaliu patikėti.
Šiaip ar taip, myliu, ir tu...
Myliu tave ir mamą, noriu, kad žinotumėte.
Neįsivaizduoju, esu geras tėvas ar ne. Nemanau, kad esu blogas tėvas.
Nežinau, kas yra geras tėvas.
Bet... esu mielas tėvas.
Jis rodo magiškus triukus per jos gimtadienį.
Bet atrodo... to niekas nepastebi.
Prisimenu savo taisyklę.
Niekad nerodyk triukų vaikams, jaunesniems nei 8-erių.
- Būtent. - Taip.
Jis moko ją groti bandža.
Jei ji dėl kažko nuliūsta, jis sugeba pralinksminti.
Jis gali tiesiog... Priverčia ją nusijuokti.
Tai nuostabu.
Kai grįšiu, viskas bus kitaip.
Tikrai, jokių linksmybių, jokių žaidimų,
tik labai sunkus darbas.
Jis leidžia jai daryti jam šukuosenas, o tada sako:
„Gražiai atrodau? Nes noriu gražiai atrodyti mamai“,
o ji atsako: „Labai gražiai atrodai“.
Jis daro tai, ko tikėjosi iš mūsų tėvo.
Tas vaikas visuomet bus apsuptas meilės.
Kaip jaučiatės, matydamas savo dukrą filmuose?
Nekenčiu to.
Šeimoje yra tiek džiaugsmo, kam jį aukoti?
Manau, žmonės supranta, kai nenori rodyti savo vaikų.
Bet aš suprantu, kad tai – dalis istorijos,
tad tiesiog nupieškime... vaiką.
Paruoškite bilietus.
Filmo trukmė – vis tiek valanda ir 55 minutės.
O aš jaučiu, kad geriausia trukmė yra valanda ir 48 minutės.
Gali iškirpti bandžą.
Bet dabar aš turiu partnerį.
Tad viskas žymiai lengviau.
Ir jei išmėginame kažką naujo, ir tai yra nulis...
Taip.
Turiu partnerį, į kurį pažvelgiu, ir mes abu...
Kas, jei Martis numirs?
Kodėl aš juokiuosi?
Ką tada darysi?
Turbūt liausiuosi. Aš rimtai.
- Tikrai? - Taip.
Ką darysiu? Tarsi...
Nežinau, neįsivaizduoju, kad galėčiau... „Aš sugrįžau!“
Nežinau.
Nuostabu, tikrai.
Buvai komikas, vienas ant scenos,
o tuomet supratai, kad tau patinka dirbti komandoje.
Vienas, du, trys, ar girdi mane, Styvai?
Taip.
- Nereikia požiūrio... - Esi ten.
Sakei, kad vakar vakare manęs negirdėjai.
Jums reikėtų išeiti į saulę.
Ne taip jau ir karšta.
Mes taip džiaugiamės...
Todėl ir nesirengiu šito.
Vienintelis kanadietis, kuris buvo pakankamai kvailas ir atmetė „Šitsvilį“...
„pasakyti „ne“ „Šitsviliui“? Tokiam...
- „Atmesti“? - Taip, tą ir sakiau.
Patikrinsiu automobilį tavo garaže
Ir paprašysiu šiknos masažo
- Taip geriau? - Ne.
- Liko penkios minutės. - Ne. Patikrinti automobilį... Kas dar?
Žinai, ką, užuot... Tiesiog apsikabk mane ir...
Taip, gerai, taip, man patinka.
Mums patinka sėdėti kine O jam reikia kavos į subinę
- Tuomet jis bus dar ilgesnis. - Žinau.
Taigi, mes nieko nepadarėme.
Gal man pasakyti „Velniop tavo katę“, ir judam toliau?
Mūsų seksualiuose...
- Apatiniuose - Apatiniuose
- Kaip jie vadinami? Kaip? - Apatiniais.
Apatiniais.
Tai kaip viskas vyksta? Jie tave daug filmuoja, taip?
- Taip. - Kai kurias dalis iškerpa,
kur esi nuobodus ar egocentriškas.
Ką... Ko sieksi?
Tik sakau, kad tai bus labai trumpas...
- Taip. - Na, kokių 12-os minučių.
Ne. Jis bus geras po mano mirties. Jie to ir laukia.
Manau, tu gyvensi dar labai... labai labai ilgai.
Nemanau, kad paskutiniai metai bus labai malonūs.
Manau, tiesiog spoksosiu...
- Taip. - ...šukuosiu tau plaukus.
Turėsi labai ilgus plaukus.
O tu klausi: „Koks čia kištukas?“
Aš nesinervinu, tik susierzinu.
Kartą mudu su Marčiu... važiavome...
į apdovanojimų ceremoniją ar panašiai.
Ir aš pasakiau: „Jau galėčiau sustoti“. Jis paklausė: „Kodėl?“
„Tiesiog nebenoriu daugiau nervintis“.
Suprantat?
Ir mes ne... Mes nesinerviname, tai smagu.
Suprantat? Tačiau yra... adrenalino faktorius.
Vaje, tai labai intymu.
Ką gi.
Ponios ir ponai,
paplokite Styvui Martinui.
Taip! Ačiū.
O dabar, ponios ir ponai, išdidžiai pristatau, sakyčiau,
labiausiai persistengiantį visų laikų aktorių.
Vienas darbščiausių žmonių šou verslo pasaulyje,
nes jam tai neduota.
Žmogus, suvaidinęs nesuskaičiuojamuose dviejuose populiariuose filmuose.
Ir vienintelis kanadietis, pakankamai kvailas atsisakyti vaidinti „Šitvilyje“.
Štai jis, Martinas Šortas.
- Dieve mano. Kaip smagu... - Kaip gerai, aš geriausias!
Ačiū, ponios ir ponai!
Mudu su Martinu vadiname šį šou „Jei būtume taupę, mūsų čia nebūtų“.
Teisingai.
- Ar galiu pasakyti, jaunasis Stivenai... - Žinoma.
Atrodai nuostabiai.
- Ačiū. - Tikrai.
Manau, naudinga atrodyti kaip 70-ies, kai tau 30-imt.
Ir man didžiulė garbė stovėti šalia žmogaus,
kuris yra rašytojas, dramaturgas, muzikantas,
kompozitorius ir legendinis komikas.
Ir leiskite man pasakyti...
Leiskite man pasakyti, kad man didžiulė garbė stovėti šalia žmogaus,
kuris stovi šalia to žmogaus.
Tai buvo nuostabu, nes...
Turėjome daugiau medžiagos, o pasirodymas buvo trumpesnis nei vakar.
Pasirodymas buvo trumpesnis nei vakar, na, kokiomis 10 minučių?
Vakar buvo trumpesnis nei šįvakar.
Jis labai retai pasidžiaugia savimi.
Užlipęs ant scenos, kai jo laukia pasirodymas,
jis yra vertinamas.
Ir jis sako: „Gerai, panaudojome tą naują juokelį,
ir publika jį priėmė.
Jis tikrai puikiai pavyko.“
Pirmasis pasirodymas kaip ir pavyko.
- Taip. - Antras pasirodymas labai pavyko.
- Taip. - Trečias pasirodymas pavyko.
Sutinku šimtu procentų.
Pirmiausia, tai yra improvizacija. Nebūsi tobulas kiekvieną vakarą.
Gyveni, nes padarai gerai bent jau tą dalį, kurią tikiesi.
Ir, manau, jaunatviškumo paslaptis yra tai, kad jautiesi reikalingas.
Beje, šįvakar tikrai puikiai pasirodei.
- Ačiū tau. - Nėra už ką.
Žinai, ką norėčiau padaryti? Vieną dieną dirbti su tavimi.
Jūs flirtuojate.
30 metų nedirbau komiku.
Dabar vėl sugrįžau, jau visiškai suaugęs,
taigi, tai yra mano suaugusiojo versija.
Jis tiesmukesnė, tiesą sakant.
Turiu gilų klausimą.
Praėjusią savaitę man suėjo 65-eri,
vaikai, žinoma, įteikė man sveikatos kortelę.
TINKLALAIDĖS ĮRAŠYMO SESIJA
Kurią dabar jau turiu turėti.
Tai sutrikdė, nes pasijauti dvejopai.
Pasaulio patirtis, kuri nepasikeitusi,
ir išmanai laiko tarpą, kuris staiga kažkaip pavertė tave
vyresniu nei kada tikėjaisi būti.
Taigi, iš vienos pusės yra būtent taip, kaip pasakei, nes gyveni vienaip,
tačiau galvoje yra skaičius, kuris turi prasmę,
- ir turėjo visą gyvenimą. - Taip.
Tai reiškia, kad esi senas.
Bet taip pat pamąstai:
„Gal tegyvensiu dar... 25-erius metus“.
Ar viduje jautiesi kažkaip kitaip,
nei, sakykime, kai buvai 40-ies, 50-ies ar kuriuo kitu momentu?
Būdamas 40-ies mąsčiau apie mirtį.
Neurotiškai.
Kamavo negera nuojauta.
O dabar mano nuojauta labai gera.
Bet, žinai, gera ir negera...
Tiesą sakant, su gera nuojauta
yra žymiai smagiau nei su bloga.
Taigi, esi...
Sveiki.
Atleiskit. Galim pasisveikinti ir išeiti?
- Ateikit. - Taip. Atleiskit, mes...
- Kažkur eisite? - Viskas gerai.
- Sveikutė. - Tikrai?
- Kaip sekasi? - Gerai, gerai.
Atleiskit, kad mes... Atleiskit, kad sutrukdėme.
- Mums tinka. - Gali priminti...
Tai buvo svarbus atsisveikinimas.
Gali priminti man savo vardą?
Gerai. Parodysi savo veidą?
Taip.
Pasakyk, ką dar galvoji.
„Kapitono Aptono namas“ buvo nutapytas 1928 m.
Tai Edvardo Hoperio paveikslas, kurį nusipirkau prieš 30 metų.
Iš pirmo žvilgsnio atrodo, kad tai – vienišas namas ant kalvos,
kad jis vaizduoja vienatvę.
Tame name nėra gyvybės.
Tačiau keista, kad...
Bėgant metams ėmiau kitaip jį žiūrėti,
mano nuomonė apie jį pasikeitė.
Kuo ilgiau į jį žiūrėjau, tuo daugiau gyvybės jame įžvelgiau.
Langai atviri, pro juos pučia lengvas vėjelis,
užuolaidos juda.
Krinta saulės spinduliai, ir pro langus
beveik jauti pintus baldus viduje.
Man jis – labai gyvas paveikslas.
Ten vyksta kažkas džiaugsmingo.
Nėra jokių bėdų.
Name yra žmonių.
Turėti vaikų mums visiems
turbūt reiškia didžiausias duris, pro kurias tenka žengti gyvenime.
Nes iš laivo, plaukiojančio po viso pasaulio jūras,
staiga tampi prieplauka ir uostu kitam žmogui.
Supranti savo vaidmenį.
Tai – tiesiog... namai.
IŠVERTĖ AKVILĖ KATILIENĖ