Kas on piisavalt mune?
Jah!
Ajastus on väga-väga tähtis.
Tavaliselt röstin kaks viilu saia.
Vaat nii.
Oskan ühte asja valmistada.
Ei, kahte asja. Kahte pošeeritud muna.
Saladus on... oliiviõli.
See on nüüd peakokalik koht.
Panin liiga palju.
Kõik need aastad, kui sa üksinda elasid?
Sõin alati väljas, isegi hommikust.
Mida ma oleksin sel ajal sinu külmikust leidnud?
Mitte midagi.
Marty ja mina... Talle meeldivad ka pošeeritud munad röstsaiaga.
Jah. Jah, muidugi. Jah.
Me peatume tihti samades hotellides.
Kui ma saan eriti hea välimusega pošeeritud mune,
meilin ma foto Martyle, ja tema pole kunagi vastu saatnud.
Nüüd... jah.
Mulle meeldib palju pipart.
Steve. Abiellu minuga.
2. PRAEGU
Hea, et sa seda ei filmi, sest see oleks nii piinlik.
Miks sa olid nõus seda dokumentaali tegema?
Sellele on keeruline vastata.
Kas sina arvasid, et sul hakkab nii igav?
Ma nägin selles... vastumürki
sellistele igavatele intervjuudele,
üldistele asjadele, millest olen miljon korda rääkinud.
Ja see on tagasivaade mu veidrale elule.
Kogu mu elu on tagurpidi olnud.
Kuidas juhtus nii, et 30ndates olin ärevuse kütkes,
ent 75-aastaselt olen väga õnnelik?
Kuidas see juhtus?
Kui mu naine seda videot vaataks,
küsiks ta: „Mida sa seal tegid?“
Ja mina vastaksin: „Panin asju ära.“ Tema küsiks: „Oligi nii või?“
Noh...
Nii et see... tõstan selle ära.
See lint on 45 aastat vana.
Kui arvutada.
Ja... ma lindistasin saadet, et seda ette mängides kuulda...
Ma ei teinud seda tihti, aga vahel kuulasin üle.
Ma kardan pisut seda kuulata.
Paneme mängima.
Ma lugesin ajakirjast Time midagi häirivat.
Seal oli kirjas, et päike võib iga kell paisuda,
maakera endasse haarata ja selle hävitada.
Ma ütlesin: „Selge sott. Ma ostan suitsudetektori.“
Ma ei väärinud nii suurt naeru.
Püstijalaesinemised olid mulle tohutu suured, hiiglaslikud.
Nüüd tundub, et see oli sähvatus.
Meil on väga vedanud, et inimkeha just selline on.
Midagi lihtsat. Näiteks kui kahe käe asemel
oleks meil üks käsivars keset keha.
Selle juures tegin nii.
See teeks meelelahutusele lõpu, sest kuidas plaksutada saaks?
Päris hea.
Mulle hakkab... Mul sai mõõt täis.
Peaksime lõppu kuulama ja vaatama, kuhu see jõudis,
aga ma ei suuda seda taluda, teate.
Mul on nüüd täiesti uus elu.
Marty helistab.
Halloo? - Tere. Sind on kümne minuti pärast vaja.
Halloo?
Pani ära.
Ma tean, et sulle meeldib koomikseid teha.
Kas sa tahaksid kirjutada koomikseid
sellest, mida sa dokumentaali tegemisest arvad?
VAHEL MÕTLEN OMA HEAD ÕNNE NÄHES, ET KUIDAS SEE JUHTUS.
ÄKKI ANNAB DOKUMENTAALFILM SELLELE VASTUSE.
MÕTTEID?
Jah, midagi sellist. - Olgu.
Mis toimub? See oli valestart.
Võimalus näha, kuidas kunstnik ennast taasavastab...
MAALIKUNSTNIK JA SÕBER
...on päris erakordne.
Väga vähesed kunstnikud teevad seda.
Kui kunstnik sellele selja pöörab
ja leiab uue võimaluse, kuidas loominguline ja ühendav olla.
Nad tahavad luua oma elu kunsti.
„Vaprus“ on sõna, mis pähe kargab.
Sind peab ajendama miski väljaspool seda asja ennast.
Oli „Jobu“ suur esilinastus.
Marie! Kus sa oled, Marie?
JOBU, 1979
Marie!
Ja me läksime neljakesi õhtusöögile koos mu sõbra ja isaga.
Ja minu isa ei öelnud filmi kohta midagi. Mitte midagi.
Ja viimaks küsis mu sõber: „Glenn?
Kuidas Steve selles filmis tundus?“
Ja isa ütles: „Noh, ta pole Charlie Chaplin.“
Tee seda nüüd uuesti. Las kaamera filmib. Uuesti.
Astu eemale, Steve, kaamerast kaugemale.
Ja seekord ära pöördu alguses nii palju,
aga pöördu pöörde ajal, eks?
Nagu sa näitasid. - Lase käia.
Issand, ma... Vabandust.
Järgmiseks filmiks „Pennid taevast“
pidin ma stepptantsu õppima, sest ma ei osanud midagi.
Ma stepptantsisin kuus kuud.
Ma tahtsin seda nii väga teha.
Gregory, ma sain just valmis esimese MGM-i muusikali
pealkirjaga „Pennid taevast“.
Jah, kuulsin, et on väga hea. - Parim, mida teinud olen.
Minu esimene draamaroll. - Draamaroll?
Jah. - Sa polegi seal pöörane mees?
Jah, proovin midagi päris uut.
Aga laulan ja tantsin pisut. - Tantsid?
See ajas mind nutma. Minu arust oli see hea.
Ja sellel filmil on hea idee.
Vanu laule kaasa maigutada.
Kui ärgates Su käed on minu ümber...
Kui vestlus on selline, siis Steve...
REŽISSÖÖR
...lõikab sedasi.
See on... Tema vaatenurk on alati kosmosest.
See lähtub tema süütusest.
See pole ettearvestav, vaid ta ongi selline.
Mulle see meeldis ja mõtlesin: „Tuleb megahitt.“
Jah, muidugi.
Ma vastan igale küsimusele „jah, muidugi“, nii et...
Kuidas reageeriti? - Jah, muidugi.
„Jah, muidugi.“
Kas Steve Martin on puhevil kukk? „Jah, muidugi.“
Ja see põrus.
Tänavuse Oscari võitis
parima meesosatäitjana filmis „Pennid taevast“...
Steve Martin!
Kas sul oli piinlik? - Jubedalt.
Mul on häbi öeldagi, mis tunne... mul oli.
Ma tundsin ennast suure ebaõnnestujana.
Ma tegin kõike ise.
Mul pole kedagi tänada.
Ei ema ega isa ega kaamerataguseid.
Ainult mina tegin seda!
Ma olin kurnatud. Ja mitte miski ei töötanud.
Soovid mõnusalt aega veeta? - Ei, mulle meeldib norutada.
Otsustasin pausi teha ja üksinda Londonisse sõita.
Ja see oli kõhe tunne, sest võisin tänaval kõndida
ja keegi ei vaadanud mulle otsa.
Ja ma olin väga üksildane.
Ja ma läksin vaatama filmi „Flashdance“.
Ma istusin seal, masendunult ja üksildasena.
Film algas ja seal oli väike stseen, kus üks kutt...
nad kõik on härga täis ja ta ütleb: „Ma tahan olla nagu Steve Martin.“
Ma nägin selles irooniat, sest ma istusin seal nagu:
„Ei, usu mind, sa ei taha praegu mina olla.“
Kiire küsimus... - Jah.
Arvustusi on palju... - Jah.
See on nii huvitav ja imelik film.
Filmitööstuse eestvedajad on seda hästi arvustanud,
aga muidugi on ka negatiivseid arvustusi olnud.
Ja mina avastasin, et film meeldis neile,
kes on elukogenud ja intelligentsed.
Jah. - Ja film ei meeldi neile...
Jobudele. - ...kes on loll kõnts.
Just.
Vahel juhtub. - Jah. Sulle meeldis, eks?
Jah, muidugi. Elukogenud. - Jah, näed.
Ma otsustasin,
et ma ei taha enam kolleegide kohta midagi halba öelda.
Sest niigi on raske... - Jah.
Jah.
Kas sulle meeldivad klaasid õigetpidi või tagurpidi?
Mulle meeldib, kui vesi on väljaspool. - Olgu.
Sest sul on seal seda pisut.
Ongi vist kõik.
Aga mul oli alati põhimõte.
Teisi kunstnikke ära kritiseeri.
Ükskõik keda? - See...
Maali vaadates oled kindlasti kriitiline.
Mulle isiklikult võib meeldida või mitte,
aga ma ei kuuluta seda.
Jah. - Sest selleks on kriitikud,
kes tahavad meid tappa. - Jah.
Mina seda ei tee. Mina hoian kunsti poolele. Enda arust.
Või vähemasti püüan hoida.
Minu arust oli imelik, kui käisin kord balletti vaatamas,
et plaksutati teatud asjade peale.
Otsekui publik teaks, mida on keeruline teha.
Need 80-aastased teavad: „See on raske.“
Kui Danny Daniels õpetas mulle stepptantsu ühe filmi jaoks...
Õppisin seda filmi jaoks, siis unustasin.
Aga tema ütles: „Kuule, Steve.
On lihtsaid samme, mis paistavad rasked, ja raskeid samme, mis paistavad lihtsad.“
Iial ei tea, miks keegi plaksutab.
Mis film see oli?
„Pennid taevast“. Kindlasti tead.
Jah. - Vaatame siis seda. Nali.
Jah.
Hei, semud.
Sattusin ühe ungarikeelse sõna peale.
„Pihentagyú.“
See on otsetõlkes „lõdva ajuga“.
Ma mõtlesin, et minuga on praegu nii, mu aju võtab lõdvalt.
Ma ei tekita enam endale selliseid pingeid.
Ma ei pea midagi tõestama, seega teen paremaid asju.
Midagi võiks juhtuda.
Kas on repliiki vaja? Näiteks „bla-blaa“.
Kas on nalja vaja? Siis ütlen... Etendusele on pealkirja vaja? Näiteks see.
Mulle meeldib meie uus poster, tahan näidata.
Püüan selle enne leida.
Minu arust on see naljakas.
USKUMATU, MILLISED NAD NÜÜD VÄLJA NÄEVAD
Tere, ma annan intervjuud.
Tere. Nii, millest te rääkisite?
Minust. Lõime aega surnuks, kuni boss kohale jõuab.
Aitäh. Sellest rääkides, kus mu päevaraha on?
Praegu toimub see, et viimased poolteist aastat
oleme kogunud nalju järgmise kuu etenduste jaoks.
Me tahame valmis olla.
Mulle meeldivad taustahääled, sest siis on selge,
et ma ei ela üksinda.
Jah, aga sa rikud dokumentaali ära.
Vaatame uusi nalju, et kas need sobivad,
või kuhu need paigutada. Naljakamad võtan ma endale.
Mittenaljakad annan Martyle.
Kui nali ebaõnnestub, siis publik ei tea seda.
Sa ootad naeru, aga seda ei tule.
Publik arvab, et räägin niisama.
„Mulle meeldib koomiku avalause,
sest see määrab kogu totaka etenduse tooni.“
Päris naljakas.
„Me pole poolteist aastat esinenud. Etenduse ajal saab see selgeks.“
Mulle meeldib „ma ei pabista, ma pole valmis.“ Idee jääb samaks.
„Kes plaksutasid, sest arvasid, et olen surnud?“
„Kas vahel on nii, et astud sisse, aga unustad, miks tulid?“
Noh, see on naljakas...
Olgu. „Ma tean, mida arvate.
Selle kuuldeaparaadiga näeb mu tagumik šeff välja.“
See paneb kohe paika, et oled vana.
Sellele võiks järgneda nali su eesnäärme kohta.
„Igal õhtul annan head ööd musi
kolmele pisikesele, kes on mulle tähtsamad kui elu ise.
Oma kahele Emmyle ja Tonyle.“
See repliik sobib sulle.
Sest see pole kuigi hea.
„See on protestilaul
„Maksustame kõige rikkamaid veel vähem“.“
Mulle meeldib.
„Ma olen vana kooli mees ja austasin naisi,
enne kui nad seda väärisid.“
Selle peale oigavad kõik. - Jah, ma tean.
„Kas pole pöörane, et kuulsus on president?“ Aga...
Jah, kisub kohe Trumpi naljaks.
Ja me ei taha nii poliitiliseks minna, see...
No natuke poliitiline peab olema.
Trump. - Õigus, tahad ju karjääri lõpetada.
Ei, ma lihtsalt ei karda seda.
„Kui ütlesin Steve'ile, et suhtlemisdistants
tähendab kahemeetrist vahemaad, küsis ta: „Kas 20 ei võiks olla?““
Stopp.
Sellest ei saa ma aru.
„Steve, sa näed fantastiline välja. Mis su saladus on?“
Ma ütlen: „Tapsin 20 aasta eest paadialuse.“
Mida see tähendab?
OLEN DOKUMENTAALI PÄRAST MURES...
NAD UURIVAD-PUURIVAD TAUSTA. MIDA NAD SEALT LEIAVAD?
OSTSIN 18-AASTASELT KONDOOMI. SEE PANNAKSE SUURE KELLA KÜLGE.
POMMUUDIS STEVE MARTINILE MEELDIVAD KONDOOMID
Sa tunned Steve'i väga hästi. Milline ta sinu arust inimesena on?
Minu arust...
Minu arust ei saa ma ikka veel
„päris Steve'ist“ rääkida.
Teate, ma...
Kas sa teadsid, milline ta on?
Ei.
Tegelikult mitte. Ei.
Steve oli alati pisut...
teatud mõttes üksildane kuju.
Aga ta oli väga-väga-väga uje.
Aga ta oli samas ka alati väga kinnine
ega rääkinud inimestega.
Ja arusaadavalt ma... teate,
kui sa oled nii suur ja andekas täht, tahavad kõik sinust osa saada.
Ma ütlen seda teatava... mitte päris ettevaatlikkusega,
või delikaatselt, sest ma ei soovi Steve'i privaatsust rikkuda,
aga eeldatavasti... just seda ma hakkasin tegema.
Steve on muutunud rohkem kui keegi teine, keda ma tean.
Võtame kohe aja maha ja õpime üksteist tundma.
Vastame publiku küsimustele.
Kui kellelgi on minult midagi küsida,
palun tõstke julgelt käsi
ja ma vastan kõigele ja ükskõik kellele.
Jah, see naine seal.
Steve, kuidas sa pärast etendust lõõgastud?
No mis see üldse sinu asi on?
Veel mõni küsimus? Käsi püsti.
Jah, teie, härra.
Steve, kas sa naudid teletööd?
Just selline asi ajab südame pahaks,
kui keegi püsti kargab ja kõigi kuuldes midagi sellist küsib.
Visake ta siit välja! See ajab oksele! Kõhus keerab! Visake ta välja!
Kas publik soovib veel ükskõik mida küsida?
Rohkem küsimusi pole. Laseme siis etendusega edasi!
„Kes on Steve Martini parim sõber?“
„Kas Steve Martinil on mõni Picasso?“
„Kui rikas on Steve Martin?“
„Millal Steve Martini pea valgeks läks?“
Need on ilmselt kõige levinumad küsimused minu kohta.
„Miks Steve Martin näitlemisest loobus?“
Ma ei... Tegelikult ei teadnudki, et loobusin.
Mis su väärtus on?
Jah, vaatame.
Noh... pole paha.
Pole küll üldse täpne, aga...
Kui sa selle sisse paned, ütle, et mul paluti ennast guugeldada.
Pidage. „Mis on Ben Stilleri väärtus?“
Jah? - Kas teil vaba lauda on?
Muidugi. Mitmekesi te olete?
Ma olen üksinda. - Üksinda?
Steve'iga tutvudes...
oli temaga väga keeruline inimlikult lähedast suhet luua.
Ja tihti oli pikki vaikusi.
Tema üksindustunne oli käegakatsutav.
Esmakordne üksildane mees?
Kes on üksildane mees?
Ma pole kindel, mis tekitas minus sel ajal soovi üksi olla.
Ei tea.
Kas sa koera ei taha võtta?
Koera? - Koerad on toredad.
Nad hüppavad su peale, lakuvad su nägu.
Sa ei peagi neile meeldima, see on nende instinkt.
Hitleril oli koer.
Ta oli pikka aega omapead.
Alguses teenis ta piisavalt palju, et käia Prantsusmaal maale ostmas.
Siis tuli tagasi ja müüs reisikulude katteks kaks maali maha.
Te vaatate maali, mille Lucien Margottet sai valmis eelmisel nädalal.
Nagu te teate, oli impressionismi ajastu
Ameerika maalikunstis väga-väga oluline ajastu.
Ta armastas kunsti, sest kunst on kaunis.
Kunsti on hea vaadata.
Ja ta võis midagi armastada ja selle ära osta.
See on tema Rosebud.
Frank Duveneck. Kõik on 19. sajandi ameeriklased.
Sellel fotol on... üks minu tuba.
Tegin garaažist väikese toa, kus sai maale vaadata.
Tõesti? - Jah. Panin need ritta.
Et neid vaadata.
See oli selline väike privaatne kunstituba.
Mõtted läksid uitama, vahtisin tühjusesse.
Ma nautisin seda väga. See oli hüpnootiline.
APRILL 1980
Esimest ostetud maali mäletad?
Seda osa oma elust püüan ma endale jätta.
Ja ma arvan, et jäägugi selliseks.
Esimesel maalil, mille ma ostsin, oli laev merel kuupaistelisel ööl.
Ihuüksinda. Sedasi kaldu.
Ma näitan teile seda.
Niisiis, ta joonistas siin oma ema.
Sul on palju maale üksildaste kujudega.
Jah, Adam Gopnik ütles seda kunagi.
„Steve, kas sa tead, et kõigel, mida sa kogud,
on perioodist sõltumata kaebliku äralõigatuse ühisjoon?“
Inimesed vaatavad eemale... sedasi kaugusesse.
Hopper oli talle pikka aega oluline.
Need on üksildased maalid.
Palju üksikuid kujusid ja majakaid.
Kas sinus on melanhooliat?
Jah, päris tihti. - Minus on ka.
Aga see on hajunud. Nooremana olin ma melanhoolsem.
Tõesti? - Jah.
Kas sa oled vahel kurb, sest sa pole nii õnnelik, kui peaksid enda arust olema?
Ma pean ütlema, et vaatan ringi
ja küsin oma naiselt Anne'ilt: „Kuidas see veel juhtus?“
Nojah. - See on fantastiline. Tead?
Kas me sõidamegi nii aeglaselt? - Sina teed tempot.
Ma võiksin sind ju sõites intervjueerida.
See on väntamine, aga olgu.
Kuule, kas sa tahtsid alati koomikuks saada?
Oh sa poiss. Siit paremale, Marty.
Siin on üks väike hobuserantšo, mis kuulus tegelikult John Cleese'ile.
Ma meeldin ühele hobusele, aga ainult siis, kui toitu toon.
Värskelt lõigatud.
Tule jaole.
Tule oma räpase õuna järele.
Hea küll, pole huvi.
Jah. See oli triumf.
Jah. Ta tuleb. Ta veel kaalub seda.
Ei. - Ei.
Ta on mu filme näinud.
Ta vihkab neid purke!
TA POLE HÄRRA ED
Hoia purkidest eemale!
Sa poiss. Siia tuleb midagi juurde panna.
Jah, see on täna veel kõige lõbusam hetk.
Mulle meeldib üks asi, kui 75-aastaselt
jalgrattaga sõita. - Jah?
Võimatu on hea välja näha.
Temal on vaja, et me kokku põrkaksime ja kukuksime.
Jah. Jah.
Sõida aga edasi. Sõida.
Miks sa pidurdad? - Sest auto tuleb.
Raisk!
PUHKA RAHUS, MARTIN SHORT
Ma läksin 15-aastaselt Disneylandi tööle.
Merlini mustkunstipoodi.
Selle sildi tegi omanik käsitsi.
Vanadel fotodel on näha, et see ripub poe ees.
Ja aastaid hiljem oli see eBays müüa.
Ja ma ostsin selle nostalgiast otsekohe ära.
Riputasin selle siia. Uskumatu.
See oli Fantaasiamaa mustkunstipood, mida enam pole.
Ma müüsin neid Disneylandis.
Mulle meeldisid kauboid.
Ma tean.
Siin on Victoria.
Victoria oli uskumatult stiilne.
Üks mu vanimaid sõpru.
See on nii ameerikalik.
See oli teatava ameerikalikkuse taastekitamine.
Ja siis muutusid sa ise ameerikalikuks.
Siin on midagi.
Ma ei tea, miks mul see on.
See on minu hammas keti otsas.
Temas on peidus poisike, kes kunagi ära ei läinud.
Ostsin selle aastate eest eBayst, sest see köitis mind,
aga see on sassis.
Aga see tuletab mulle algust meelde.
Tal on usku millessegi, mis on hea, puhas ja ameerikalik.
Tundub, et oled aastatega palju alles hoidnud.
Hoidsin valesid asju alles. Näiteks ajakirjakaasi.
Aga oleksin pidanud oma korterit pildistama.
Et selle meenutamine midagi tähendaks.
Ja... ma ei käi tavaliselt vanu asju vaatamas,
aga nüüd me teeme seda dokumentaali.
See on minu esinemiskava, mis on nii räbaldunud,
sest ma higistasin esinedes nii väga
suurest ringikargamisest, et see ligunes läbi.
Vaat nii.
Steve läks jutusaatesse.
Ta helistas ja küsis, mida mõnest naljast arvan.
Ta esitas seda ja ütlesin: „Päris naljakas. Sobib küll.“
Küsisin, millal ta läheb. Ta vastas: „Viie nädala pärast.“
Tal on tahtmine iga kord võita.
See on minu Flydini.
SUUR FLYDINI
Lapsena avaldas mulle muljet tüüpiline mustkunstitrikk,
kui mustkunstnik tuli torukübaraga
ja tõmbas sealt miljon asja välja. Ja ma mõtlesin,
et tõmban püksiaugust.
Ma tegin seda heategevuseks.
Johnny palus mul oma viimasel nädalal Flydinit teha.
Siis teadsin, et lõin läbi... Johnny arust.
See on... „Kolmest amigost“. Ma ei taha seda selga panna.
Teeme seda nii.
See on nagu filmis „Pruudi isa“.
Nii. - Pole paha.
Nööbid ei käigi kinni.
Olgu.
Alandus on täielik.
„Kolm amigot“ õpetas mulle nii mõndagi.
Näiteks meeldivad mulle paarimehed.
Miks me siin oleme? - Vaatame imet.
Ahaa, selge.
See on Paradise Café. Või oli Paradise Café.
80ndatel käisin siin iga päev.
Ja see seinamaal oli veetlev.
See paistab nii lõbus olevat.
See inspireeris sind! - Inspireeriski.
See on nii hea pilt.
Tekitab õnnetunde.
Igatahes käisin siin seda vaatamas ja mõtlesin: „Kolm amigot.“
Ja millal minu nimi siia segati? - Mitte kunagi.
Mäletan, et käisin Lorne'i korteris.
Ta rääkis mulle „Kolmest amigost“.
Ja järgmisel päeval lendasin tagasi LA-sse ja käisin ta majas stsenaariumi järel.
Ja mind rabasid kõik need kunstiteosed.
Seal oli Hopper. Seal oli Picasso.
Küsisin Steve'ilt: „Kuidas sa nii rikkaks said?
Sest ma olen su filme näinud.“
Ja sa naersid päriselt.
See oli võrdne tögamine.
Ei. No mitte päris võrdne.
See oli mu esimene film.
Me õppisime teineteist tundma.
Ned, mida sa teed?
Aga ma pidin mängima nende väga head sõpra,
kes oli igas mõttes võrdne.
Ma pidin teesklema, et olen väga lõõgastunud.
Mina olen Lucky Day. - Mina olen Ned Nederlander.
Ja mina olen Dusty Bottoms. Koos oleme...
Kolm amigot!
Mida sa teada said?
Ma sain teada... - Jah?
Et sind mõjutas väga
üks lagunev seinamaal. - Jah.
Ma sain teada, et sul oli palju vaba aega.
Tere. - Tere, semu.
Miks ma sulle nii väga meeldin?
Sa oled nunnu. Töötasin kunagi ühega koos.
Toredat päeva.
Aitäh. - Nägemist.
Tšau, semu. - Tule, poisu.
Hea küll. See on meie lahkumiskaader.
KULLAKE, KAS SEE ON SINU ARUST NALJAKAS?
ON SUL KIIRE?
Kui sa oskaksid päriselt naljakas olla,
poleks nii palju nalju vaja. - Just.
Kes on komöödiageenius?
Kas inimene, kes mitte kunagi mööda ei pane?
Sellist asja pole olemas.
Komöödiageeniuseid pole.
Ei.
Chris Rock küsis minult hiljuti,
kas kirjutan ikka iga päev. Ütlesin, et jah.
Sina kirjutad ikka iga päev? - Jah.
Mina kirjutan koomikseid. - Tõesti?
Jah. Seda olen ma teinud.
Kas joonistad ka?
Ei, ei, ei. Mul on fantastiline joonistaja Harry Bliss.
Harry Bliss, tõesti? - Jah.
Ta on priima. - On tõesti.
Ma kirjutan filmidest memuaare, aga koomiksite...
Vau. - ...kujul.
Ja me paneme sinna koomikseid.
Ma ei oska enam noort Steve'i joonistada,
aga Steve'i profiil tuleb päris hästi välja.
Vahel teen ta lõua üle, sest tal on väga eriline...
Tal pole suured kõrvad, nii et ma pean...
Ja lõuajoon on samuti keeruline, sest see on selline nurgeline.
Tal on ka korralik aadamaõun.
Ta käib hästi riides, nii et joonistan talle alati ülikonna selga.
Olen väheste seas kaks korda sadistlikku hambaarsti mänginud.
Kas sul on lõik, kus olen Bill Murrayga hambaarstitoolis?
Paljud ütlevad:
„Kardan Steve Martini pärast hambaarstil käia.“
TOIMETAJA
Minu püstijalakarjääril on hea lugu. Alguse, keskpaiga ja lõpuga.
Aga filmid on lihtsalt vested.
Ma hakkasin mõtlema:
„Miks ei võiks vesteid koomiksi kujul teha?“
See on täiuslik.
Veste on siis lehekülge väärt,
aga see pole peatüki vääriline. Teate?
Ja nii mõtlen ma oma karjäärist.
Ma ütlen selle raamatu kohta:
„Tulge naljade pärast, jääge joonistusi vaatama.“
Minu arust tuleb püsida teemas,
et seal on mälestused filmidest. - Õigus.
PALUN PIKEMALT
See on „All of Me“.
Jestas, mu parem jalg ei liigu. Olen halvatud.
Las mina proovin.
Ja see on minu taieste seas tähtis film.
Minu arust on vähemalt viis vestet...
Mis tagasi panna. - ...mis peaksid raamatus olema,
mida ma puudutanud pole.
Ärge võtke kahvlilt korki maha.
Miks kahvel korgis on?
Et ta ei teeks haiget iseendale ja teistele.
Kõik on hea.
Siin oled sa Tommy Lee Jonesi moodi.
Tundub, et irvitan Michael Caine'i peale.
Selle võin ära parandada.
„Lapsevanemad“ on oluline. - Igatahes.
Persse. Ma unustasin selle. - Jah, see läks meelest.
See on naljakas, sest kui ärkan,
on ta kell neli öösel mulle meilinud,
et tal on koomiksiidee.
Ja ma mõtlen: „See on ideaalne.“
Muide, meil on veel koomikseid vaja.
Kahte või kolme on veel vaja.
Kui mul aega on.
Küll saad. - Ainult aega on vaja.
Kui palju aega on? - Korraldame ära.
September on poole peal. Võin veel ühe koomiksi joonistada.
Joonista veel üks koomiks.
Ma vaatan „Roxanne'i“.
Selle kohta on vist veel midagi?
On. - Selle kirjutamisest?
Jah. - Jah, jah, jah.
Ma olin „Jobu“ kaasstsenarist.
Olin „Kahe ajuga mehe“ ning „Surnud ei kanna pleedi“ kaasstsenarist.
Aga kaasstsenaristi töö on midagi muud. Ideede pakkumine.
„Roxanne'i“ juurde jõudes mõtlesin:
„Ei tea, kas võiksin ise?“
Aga mis mõtet on mul teha uut „Cyrano de Bergeraci“?
See on juba niigi väga hea.
„Tere, kullake. Ma pole sind ammu näinud.“
Ma sain aru, et reageerin tema igatsusele.
Ma tahtsin küsida, kas mu tekst liigutas sind.
Jah.
Ma olen sinu ümber orbiidil.
Ma ripun kaalutuna su kohal.
Nagu Chagalli sinine mees.
Lihtsalt hõljun, ripun su kohal joovastunud suudlusega.
Igatsus on tegelikult sinu tekstides korduv motiiv.
Ma ei oska seda kirjeldada.
See on alati mu elu osa olnud.
Ka filmides „Jobu“ või „Pennid taevast“.
Aga ma tahan elada maailmas, kus laulud tõeks saavad.
Peab olema mõni koht, kus need laulud on ehtsad.
Isegi „Bowfingeris“ on igatsust.
See mees üritab maailmas läbi lüüa.
Talle pakub suurimat rahuldust, kui ta saab lõpus FedExi paki.
Seal on melanhooliat.
See on mõru šokolaaditahvel. See on...
See on suure kakaosisaldusega, mitte piimakas.
Igatsus on kõige keskel...
põhimõtteliselt kõigis tema tegelastes.
Ja ainus, kes suudab seda parandada,
on Martin Short.
Ma korraldan teile väikese ilusa miniturnee Santa Barbaras.
See on vana Magic Cabaret. - Vau.
Tead, mis on Magic Castle? - Jah.
See on selle loojate üks versioone.
Mulle meeldis seal käia, aga siis tegi COVID sellele lõpu.
Hea lugu. - Jah.
Keskpaik ja lõpp on puudu. - Jah.
Ja siis oleks mul väga hea lugu.
Sa oled palju ette võtnud. Me käime su pesul järel.
Ei, viin selle ära. - Viid ära.
Mis on lihtsalt...
Punane tuli.
Californias võib punasega paremale pöörata.
Kas sul pole teenijaid, kes su pesu ära viiksid?
Ei. - Nii et sa oledki tavaline inimene?
Jah. - Vau.
Tegelikult teen seda filmi jaoks. Lähen esimest korda 27 aasta jooksul.
Ole hea. Aitäh. - Aitäh. Nägemist.
Kas sa oled enda arust hea autojuht?
Jah. - Turvaline?
Tead, vananedes
muutud sa kas enda halvimaks või parimaks versiooniks.
See vastab tõele. - Kas seal on parkimiskoht?
Ja minust sai parem autojuht.
Ma muutusin toredamaks. Lahkemaks.
Avatumaks.
Jah, sest oma 50 aastat
olid sa tõeline tropp. - Ma tean.
(KUI STEVE OLI VEEL TÄIELIK TROPP)
Ma võtsin Rogeri peaaegu viie aasta eest,
kui käisin naisega, kellel oli labrador.
Tahad ära tuua? Istu.
Siis läksin ma tüdrukust lahku, aga võtsin Rogeri.
Too lelu ära. Mine. Jah!
Too ära! Mine! Tubli.
Ma ei võrdleks seda inimsuhtega,
aga see on kindlasti kaunis ühepoolne suhe.
Ma polnud sel ajal inimestega vastik, aga olin irdunud.
Oma peas olin ma alati kusagil mujal.
„Isiklik kiri Steve Martinilt.
Kallis...“ - „Jerry.“
„Milline rõõm oli sinult kiri saada.
Kuigi mul on väga vähe aega,
otsustasin leida aega sulle vastuse kirjutamiseks.“
Tihti kaotavad esinejad publikuga sideme ega pea neid enam tähtsaks,
aga minuga ei juhtu seda kunagi, eks ole ju...“
„Jerry“?
„Ma ei tea, millal ma sinu lähedal esinen,
aga hoia lisavoodi vaba, kui peaksin sattuma...“
„Flinti.“
„Siiralt, Steve Martin.
P.S. Ma hindan alati seda Rios koos veedetud pärastlõunat,
rannas jalutamist ja neid kauneid...“
„kive.“
Kui trükkida sinna:
„Steve pole ühtegi astet vahele jätnud, sest kasutab oma eas ainult kaldteid.“
Me oleme leheküljel 37 117-st.
Teeme seda nii, nagu tahad.
Mõistagi tuleks minu arust must materjal läbi vaadata.
Kui see on stsenaariumisse lisatud...
Jah, aga seda on nii palju. Veel sada lehekülge?
„Ainus põhjus, miks Marty Oscarite mälestusklippi ei pääse...
on heade filmide puudumine.“
„Polnud üht inimest, keda Marty edu üllatas.
Neid oli miljoneid.“ - Ei.
„Tänu heale dieedile ja trennile elas Marty oma karjääri 30 aastat üle.“
Pole paha. Märgin siniseks.
„Oleme Steve'iga hea tiim.
Sobime kokku nagu Ben Affleck ja kurb nägu.“
Ma tean, see on hea.
„Steve on mõne aasta kaugusel linnupoja moodi toitmisest.“
See on naljakas. Märgi punaseks.
„Steve kirjutab, mängib bandžot ja kirjutab koomikseid.
Ta on juba suurim meelelahutaja...
See teeb temast 1945. aasta parima meelelahutaja.“
Minu arust polnud see nii tugev.
Tõesti? - Kas ajab naerma?
Jah.
No siis on tugev.
Need on kohutavad. Aga head.
„Ta seksapiil on nagu näomaski alla jäänud pirukaröhatusel.“
„Pirukaröhatus.“
Tead, mida eile tegin?
Sõitsin Sunset Boulevardil. Et Silver Lake'i sõita.
Ja ma mõistsin, et sõidan läbi terve oma elu.
Hollywood Boulevardil käisin ma 16-aastaselt.
Kinod, kus ma käisin, mustkunstipoed.
Seal olen mina, issake.
Sõitsin läbi oma filmielu, läbi „Jobu“ võttepaikade.
Me filmisime „Jobu“ selles majas.
Noh, ema, tead mu unistust omada suurt maja künkatipus?
See täitus mul ka.
Aga kogu see sõit oli nii nostalgiline.
Seepärast ongi LA nii huvitav.
See kajastab sinu isiklikku ajalugu,
aga kui ükskõik kuidas läbi LA sõita,
oled nagu väljakaevamistel, kuigi linn pole üldse vana.
Jah, ma tegin selle üle alati nalja, sest miski ei klappinud.
Just. - Tead?
Seepärast me armastamegi LA-d.
See on lihtsalt nii armas.
Arhitektuur.
Mõni hoone on siin üle 20 aasta vana.
See maja on Kreeka stiilis.
Igal hommikul ärkab seal stiilne kreeklane.
Siin on juugendstiilis häärber ja...
jubestiilis häärber.
LA-s oled sa eikeegi,
kui sul pole väga suure uksega maja.
Kolm, kaks, üks...
Võte, kaamera.
Sheila on uurinud vestlemiskunsti.
Sa käid vestluskursustel?
Jah.
Kuidas „LA lugu“ sündis ja millest sa sel ajal mõtlesid?
Minu arust on see kunstiline lõim.
Ma ühendasin oma kogemused kunsti ja eluga.
Martin Mull ütles kord:
„Kõigi arust räägivad kunstnikud teooriast ja ideedest,
aga tegelikult arutame, kust värve osta.“
Jah.
Igal tegelasel on oma lugu.
Kutsikas on ülepakutud, aga sellistest asjadest
tulebki mööda vaadata.
Ja siis paiskasin ma kõik sellesse.
Oma kogemused armastuse ja romantikaga.
Ja sellest sündis see film.
Mulle ei meeldi huvitav seltskond, sest siis pean ise ka huvitav olema.
Ma olen sinu arust huvitav?
Lihtsalt sinuga koos olles
kipun ma hooplema.
Mis on idioodi viis ennast huvitavaks teha.
STEVE MARTIN ABIELLUS ROOMAS VICTORIA TENNANTIGA
Sa abiellusid hiljuti. Kus te käisite?
Olime Roomas. Ja koos, mis oli kõige imelisem.
„LA lugu“ oli peaaegu kapriisne.
Minu arust oli romantiline, et tablood...
OLEKSID PIDANUD TA NUMBRI KÜSIMA
...aitasid armunutel kokku saada.
Aga ma mõtlesingi sel ajal nii.
Ma kohtusin oma naisega ja ta tõi midagi mu ellu.
Õige inimesega kohtudes paistab kõik nii rahulik.
Ja sellest see lugu põhimõtteliselt ongi.
Ma lugesin Timesist artiklit induktsiooni kohta ja mu vend avastas,
et jänesed võivad elektrivoolu tekitada, kui...
SUUDLE TEDA, LOLLPEA
Kas armastus võibki elu muuta?
See on elu väga tähtis osa.
Ma tahan ilmselt öelda, et ilmselt ei käi asjad päris sedasi.
Aga kas pole tore poolteist tundi ette kujutada, et need käivad sedasi?
Ma peaksin minema.
Kas teil on kavas tulevikus lapsi saada?
Jah, tahan ka teada.
Ma pean vastama!
See käibki nii, et nemad küsivad ja sina vastad.
Meie saate stenogrammi sobib see hästi.
„Õlakehitus.“
Victoria Tennantiga abielludes meeldis ta mulle väga.
Ta oli väga vaimukas, väga lõbus ja väga tark,
ja inglaslik.
See suhe lihtsalt muundus armulooks.
Oleme parimad sõbrad. - Sõbrad?
Mis ajast on Roland parim sõber? - Oleme lähedased.
Ja tundus, et on aeg abielluda.
Mis pole hea põhjus. Seda ei saa sundida.
Jah.
Kui võtete ajal kolm kuud hotellis elada,
on see nagu poissmeheelu.
Hotellitoas ei saa abielu alal hoida.
Mulle tundus armusuhetega alati,
et kohe läheb midagi nässu.
Teate?
Kust ma selle leian?
„Vested.“
Selle loo kirjutasin ma sellest, mis tunne on filme teha.
„Mu lauale sattus imeline stsenaarium „Usupuudus“.
Olin elevil.
Minu tegelaskuju oli jutlustaja ja südametu petis.
Ma kujutasin ette Burt Lancasteri auhinnatud Elmer Gantry rolli.
Valmistusin suure hoolega,
õppisin Iiri stepptantsu, et mu tegelane
saaks vaimust kantuna üle lava tantsida.
Värvisin hallid juuksed pruuniks, et ma poleks Steve Martin.
Ma veiklesin laval, tulistasin lehekülgede kaupa tulised jutlusi,
filmis osalesid head näitlejad.
Ma kujutasin juba ette auhindu ja preemiaid.
Aga kui film kinodesse jõudis, algas esimene arvustus sõnadega:
„Hoidke alt, kui Steve Martin juukseid värvib.““
Sinust on nüüd suur filmitäht saanud,
varem olid püstijalakoomik.
Sa tegid ühe hea filmi teise järel ja nüüd on sul uus.
Sa tegid nüüd uue filmi.
Jah.
Mis mõttes „jah“? - Sellega on nii. Tead, ma...
Ma ei naudi niivõrd filmide tegemist
kui hoopis nende promomist.
Saadetes käimist. - Jah.
Ja klipi näitamist.
Kui saakski ainult klippe teha,
siis see oleks... see oleks hea töö.
Sa tahad öelda,
et sind ei huvita mitte filmi tegemine,
vaid selle promomine. - Teengi seda,
et intervjuusid anda ja jutusaadetes käia.
Need on minu stsenaariumid.
Kui ma hakkasin filme tegema, siis mõtlesin: „Olgu,
ma pean tegema 40 filmi, et viis oleksid head.“
Ma arvasin nii, sest film on tohutu palagan, mis nõuab kõigi panust.
Võimatu on teada, mis sellest välja tuleb.
„Lennukid, rongid ja autod“.
Ma ei tutvustanud ennast. Del Griffith, American Light and Fixture,
müügijuht dušikardinarõngaste osakonnas.
John Candy oli väga tundlik ja väga keeruline kuju,
ja me tõesti nautisime koostööd.
Tal oli üks ilus stseen...
Ma ei loe seda monoloogi ette, aga see on nii pikk.
Me oleme raudteejaamas ja ta selgitab pikalt-laialt oma elu.
Ja mina nutsin ta vastas seistes...
kui ta seda esitas.
Ja kõik lõigati välja.
Ma ei tea, miks see välja lõigati, ilmselt tempo pärast,
sest lõpus ei taha pikka monoloogi kuulata.
Üks või kaks lauset jäi alles.
Mul pole kodu.
Marie suri kaheksa aasta eest.
Üks repliik meeldis mulle.
Ta ütleb: „Ma klammerdun vahel teiste külge,
näiteks praegu sinuga, eriti jõulude ajal.
Märtsis, juulis ja oktoobris pean ma vastu.
Aga siis on raske.“
Ja siis ta ütles: „Seekord ma ei saanud sellest üle.“
See oli nii masendav, et ma tahtsin lõpetada,
sest sa teed neid filme südamega.
Mõtled selle peale, näed vaeva, teed neid.
Aga kaks aastat hiljem on see lihtsalt kassett videolaenutuses.
„Segased“. Ma teadsin, et see põrub.
Me testisime seda, see polnud hea.
Mäletan, et sõitsin Californias Ventura Boulevardil,
ja plakatil oli minu nägu jõuluvanamütsiga.
Ja ma mõtlesin: „Tulevad rasked jõulud.“
PALVETA, ET METEORIIT LANGEKS.
Kui halb see olla saab?
Segaselt halb. Väga halb.
See on halb film.
Oeh, kui halb. Väga-väga halb. - Ma ei tea...
Steve, kiire küsimus.
Ma ei taha rääkida. - Üks küsimus. Kindlasti on küsitud.
Palun, üks küsimus. - See pole reklaam.
Miks... - Mis küsimus?
Küsimus on... - Sul polegi seda.
Miks sa enam naljakas pole?
Nojah. - Steve!
Ma olin sel ajal ummikus.
Ma ei hakka Victoriast rääkima,
aga kui me lahutasime, ütlesin, et see pole tema viga.
Halvimal juhul meie mõlema viga, aga kindlasti minu viga.
Abielu lagunemine oli nagu põhjatusse auku astumine.
Mõtlesin, et sa võiksid siia mingi teksti juurde panna.
No tegelikult see...
ongi sedasi täiuslik.
Mingit teksti pole vajagi.
See oli nagu keskeakriis.
Aeg, millal sa... Sa jätkad kõigega, et näidata
endale ja teistele, et sa pole lihtsalt sähvatus.
Ja siis näitad, et kirjutad selle.
Ja siis näitad midagi muud.
Kogu aeg näitad, näitad, näitad.
Mu töö pakkus mulle väga suurt rahuldust
ja see oli põhjus ennast austada.
Ja ma sain aru, et kui ma pidevalt ei tööta,
tekib tunne, et ma ei meeldi teistele.
Alles jääb ainult tühjus, mis on traumaatiline.
PIIM, MUNAD, JOGURT
Sel ajal lugesin ma eneseabiraamatuid.
Arvasin, et kõigest peab rääkima.
Kohtusin lennukis võõrastega ja rääkisin neile
oma sügavaid sisemisi mõtteid.
MA EI ARVANUD, ET KANDIDEERIN, AGA KÕIK ARVASID SEDA, KUI SIIS MITTE...
Sest ma arvasin, et seda peabki tegema.
PALUN TAPKE MIND.
Kuidas tühikut täita.
See ongi vist ajend...
mis kunsti innustab.
See tuleb sügavast teadlikkusest, et tühik on olemas.
Kui ma hakkasin teatrile mõtlema,
avardas see mu meeli.
Peaksime heitma pilgu minu kirjutatud näidendile „WASP“.
Ma hakkasin kirjutama asju, millest ma filmis iialgi ei kirjutaks.
Ja minu arust on see päris terav.
„WASP“ on näidend Ameerika tuumperest
ja emotsionaalsetest häiretest, mis pinna all varitsevad.
Ja see kuulus sõnavahetus, millest Steve kirjutab,
kui tema isa käis „Jobu“ esilinastusel,
on näidendis sees.
Poiss peab kooli jaoks hoone maketi tegema.
Ta näitab seda isale ja küsib arvamust.
Sa pole Frank Lloyd Wright.
See on kivike selle perekonna kinga sees.
Pealtnäha täiesti tore perekond
on tegelikult emotsionaalselt tohutult irdunud
ja pereliikmete vahel puhub kõle tuul.
Minu perekond elas Texases ja ma olin viieaastane,
kui ema tahtis meeletult siia kolida.
Ta tahtis, et mu isa filmidega tegeleks.
Me kolisime Orange'i maakonda ja ostsime 16 000 dollariga maja.
Isa tegeles kinnisvaraga?
See oli kiiresti arenev ala.
Sel ajal ei suutnud ta peret
teatripalgaga ära toita.
Ma ei mäleta kallistusi.
Ma ei mäleta kiindumust.
Minu laps valmistab mulle nii palju rõõmu.
Ei tea, mis minu isaga lahti oli, et tema sellist rõõmu ei tundnud.
Näidendis on stseene, kus perekond koguneb laua äärde.
Vaikus õhtusöögilauas.
Isa huvipuudus.
Ma arvan, et üks parimaid asju, mida ma kirjutasin, on see isa.
Tema poeg tahab jalgratast osta ja isa ütleb:
„No sa pead selle tööga välja teenima.“
Poeg ütleb, et tema lootis...
„Tead, poeg, jalgratas on luksusasi.
Tead, mis luksusasi on?“ „Ei.“
Luksusasi on see, mille omamine teistele pinda käib,
nagu meie väga roheline muru, mis on luksusasi.
See võiks vähem roheline olla, aga see pole asja mõte.
Ma töötan selle muruga.
Võibolla rohkem, kui vaja. Valan sinna pisut raha.
Aga minu jaoks on see luksusasi, mis peab teistele pinda käima.
Ma mäletan, et isa sai minuga väga kurjaks,
kui ma ostsin nelja dollariga lühikesed püksid.
Ja ta kukkus pröökama.
See oli nii hiiglaslik raha. Aga ma teenisin selle ise.
Aga sestpeale ma vanematelt raha ei võtnud, kümneaastasest peale.
„Ma tahan öelda, et luksusasja nimel tuleb vaeva näha.
Kui sa jalgratast tahad, teenid selle tööga välja. Nii...“
Mul on kesklinnas juba mitu aastat väike krunt olnud.
Kui sa tahad pärast kooli ja nädalavahetustel seal käia,
et näiteks sinna midagi ehitada, siis võid oma jalgratta saada.
Jessas! - Jah, ma tean, et oled elevil.
Hoonet pole lihtne ehitada, poeg,
aga need on vanad tavad, mida on antud edasi
Gondwandalandi elanikelt, kes elasid Kolgata väljadel,
nagu on kirjas Hammurapi seadustes, mis raiuti kiilkirjas Babüloni väravatele...
„...mis dešifreeriti sfinksi küsitleja krüptogrammide abil
ja nopiti Ratdolti inkunaablist.
Selle tõi mulle välejalgne Mercurius, kui hukkamõistetu...“
Kui teistel on kivike kingas,
võtavad nad kinga jalast ja raputavad kivi välja.
Aga kunstnikud hoiavad kivikest seal ja teevad sellest kunsti.
Teate?
Kuni viimaks polegi jalal enam nii valus.
„What a Swell Party“ sõnad ilmusid verekirjas mu elutoaseinale
Jumala käega kirjutatult, ja vabamüürlaste püha kelluga silutult.
Poeg, me räägime liiga vähe.
Tegelikult ma ei mäleta, et oleksime üldse rääkinud.
Aga ma mõtlesin mitme aasta eest,
ja kahjuks pole saanud mahti sinult seda küsida, aga ma mõtlesin...
Mida sa oma elus teha kavatsed?
Ei tea, kas see on hea.
See on nii hea. Lihtsalt täiuslik.
Ma ei tea oma isast palju.
AINULT MÕRVAD HOONES, 2021
Aga ta polnud vist hea mees.
Ja see on mind terve elu kummitanud.
SAATMATA KALLIS „ISA“
Ma kirjutasin selle... Mis aastal? 1996.
Ammu enne minu autobiograafiat.
Ja see oli teatud mõttes harjutus nendeks autobiograafia lõikudeks,
mis käsitlesid mu isa ja kodust elu.
Kallis „isa“.
Ma panin „isa“ jutumärkidesse, sest kui laps olin,
pidin ma kutsuma sind Glenniks, mitte isaks.
Niisiis kasvasin ma isata.
Mind kasvatas keegi Glenn.
Jah, see kiri algab... väga süüdistavalt.
Ja see lõpeb mõistvalt.
See räägib sellest, kuidas ma tegin tööd
tegelikult temalt heakskiidu saamiseks.
Minu sõber Terry ütles midagi,
mis muutis minu suhtumist mu vanematesse.
Ta ütles: „Kui sul on oma vanematele midagi öelda, siis ütle seda kohe,
sest kunagi neid enam pole.“
Siis hakkasin ma neid metoodiliselt külastama, nendega rääkima.
Ma käisin nendega lõunal.
Ma sain aru, mida ta koges.
Teate, see oli elu täis lootusi ja unistusi.
Ja tal oli tohutu paine, et oma perekonda ülal pidada.
See oli kindlasti uskumatu pinge.
Minu ema tahtis tööle minna.
Ma mäletan, et mu isa ütles emale: „Minu naine ei hakka tööl käima.“
Täpselt nagu mõnes filmis.
Ma tunnen oma isale väga kaasa,
sest tal polnud vahendeid oma unistuse elluviimiseks.
Mida sa temast praegu arvad?
Ma... Ta meeldib mulle.
Tal oli väga hea huumorimeel.
Mul polnud aimugi.
Ja... jah, ma täitsa soovin, et saaksin temaga jälle rääkida.
Parim kompliment
oli pärast New Yorkerisse minu isast kirjutatud lugu.
Ja mulle kirjutas üks naine, kes ütles...
92. TÄNAVA Y INTERVJUU
„Ma lugesin artiklit ja andsin seda ka oma abikaasale lugeda.
Ja ta ütles...“
Vabandust.
Kiiret pole. Rüüpa vett.
Vastik, et olen televisioonis.
Ei, „Ta küsis: „Mis on meie poja telefoninumber?““
Vau.
Kas me ei hakka juba lõpetama? - Jah, kohe varsti.
Tapan ennast ära, kui jätkame.
Kas räägin oma unenäost?
Ma nägin unes, et üks naine viis mind rohelisele aasale mu enda hauda näitama.
Ja haud oli pealt lahti ja seal vedeles luukere, minu luukere.
Ja luukerel oli lai naeratus näol.
Ja ma pöördusin naise poole ja küsisin:
„Kas see tähendab, et on võimalik õnnelikuna surra?“
Ja tema vastas: „Jah, on küll.“
Ja ma küsisin: „Mida mul vaja on, et õnnelikuna surra?“
Ja tema vastas: „Seiklusi.“
Ja mina küsisin: „Kas nagu koskede nägemist ja mööda maailma sõitmist?“
Ja tema vastas: „Ei, inimesi.“
Harjutame seda, sest mängime seda nädala pärast.
Kui ma hakkasin pärast lahutust jälle bandžot mängima,
siis mõtlesin, et seda hakatakse kritiseerima.
Nii see lihtsalt on, teate?
COVID-i pärast roostes.
„Koomik hakkas muusikuks.“ Midagi hullemat ei saagi olla.
Päris hea. - 1,5 aastat.
Ma tean, aga vigu tuli sisse.
Béta Fleck ei tohiks kuulda.
Aga üldse mitte.
MUUSIK
On üks asi, mis ühendab kõike, mida Steve elus hindab.
Selleks ühendavaks jooneks on saavutusraskused.
Tal on selline iseloom, et ta naudib millegi omandamist.
Ta läheneb süvitsi, kuni tööpõhimõtet mõistab,
ja siis heidab selle tihtilugu kõrvale, sest see on omandatud.
Tead, kui ma kuulen sind bandžot mängimas...
kahetsen ma seda, et oma esimese armastuse soiku jätsin.
Oma pilli.
Saaksime koos mängida.
Mis see oli? - Kann.
Poissmees number kaks, lõpeta see lause.
„See kõlab pisut imelikult, aga...“
„Ma olen praegu alasti.“
See...
REISILE SINUGA
Me käisime temaga alati St. Bartsis puhkamas.
MAALIKUNSTNIK JA SÕBER
Ainult mina, Eric ja Steve käisime seal.
Steve ei tahtnud vallaline olla.
See on päris kindel.
Ta kohtus mõne naisega ja kui too raamatut luges,
tahtis kohe välja minna.
Tere.
Märkasin, mis raamatut sa loed. „Casterbridge'i linnapea“.
Suur kokkusattumus, sest kirjutasin Thomas Hardyst oma lõputöö...
Kaua sa oled üksildane olnud?
Ma tahan kellegagi rääkida ja teda tundma õppida.
Proosit.
Paratamatult on närv sees.
Miks? Sa ei tee midagi valesti.
Kas sulle meeldib pargis jalutada?
Vihmaga! - Issand!
Sa pead vaatama „Music Mani“. - Olen näinud. Minu lemmik!
Mäletan ühte kohtingut naisega.
Siis läksime õhtust sööma ja ta istus Steven Spielbergi kõrvale.
Ja nad said väga hästi läbi.
Ja sellele naisele meeldis alati tülitseda.
Mis pole minu iseloom.
Ja ta küsis koju sõites:
„Miks sa pole rohkem Steven Spielbergi moodi?“
Naerata, kuradi...
Ma mõtlesin: „Olgu, sellega on nüüd lõpp.“
See on päris hea. - Kõik pakkusid vähem.
Ma võtan...
Asju juhtub.
Mängin hullult.
Päris tigedalt.
Mul on... ma poleks eales kolm öelnud.
Kaks.
Üks vähem? - Jah.
Kui Anne välja arvata, on see tõeliselt...
eakate inimeste kaardimäng.
Ärge venitage, las käia!
Jah, aga kes vanurijuttu ajab?
Mina olen nagu selline noor improviseeriv piitsaplaksutaja.
Ja sina oled see... „Sedasi ei loeta punkte!“
„Loetakse üks...“ - See on „Veider paar“.
Ma tean. - Jah.
See kõik on mulle ühte asja õpetanud.
Ma ei taha dokumentalistiks hakata.
Mõte sellest, et istun siin
ja otsin ühte tillukest kübet, mida tasub kogu sellest...
Kuidas sa Anne'iga kohtusid?
See on nii naljakas, sest algul täidad auke.
Ma kohtusin temaga... - Telefonis. Jah.
Ma olin... Ma töötasin New Yorkeris faktikontrollijana.
Esimese asjana kontrollisin tema lugu,
kus keegi saab parkimistrahvi ja asi läheb lappama.
Helistasin ja ütlesin:
„Olgu, ma tean, et see on komöödia, mis ei pea realistlik olema,
aga kui sa tahad, et see täpne oleks, võiksime seda teha.“ Ja tema ütles:
„Muidugi. Muudame selle täiesti täpseks ja naeruväärseks.“
Ja siis sai minust tema põhikontaktisik.
Ta kirjutas midagi oma perekonnast, ülimalt isikliku loo.
Ma suhtlesin sel teemal tema õe Melinda ja teiste inimestega.
Ja meist said telefonis väga head sõbrad.
Ma rääkisin psühholoogile naisest, kellelt mõtted enam ära ei lähe.
Me olime St. Bartsis ja ta rääkis terve selle puhkuse:
„Anne Stringfield, Anne Stringfield. Kas pole mitte tore nimi?“
Mõni kuu hiljem kutsus ta mind oma ühisele lõunale.
Me mõlemad jõudsime varem.
Mul oli New York Timesi ristsõna kaasas,
sest arvasin, et saan seda esimesena jõudes lahendada.
Tema juba istuski seal ja lahendas New York Timesi ristsõna.
Vähesed inimesed mõtlevad ilmselt:
„Mustkunstitrikid, bandžo. See mees sobib mulle.“
Aga mina... Mina olen üks sellistest.
Tal on üks kahe kaardi trikk.
Tagant ja eest, kaks kaarti.
See on üks kõige ilusamaid asju, mida näinud olen,
ja ma ei saa ikka aru, kuidas seda tehakse.
Ma teen nii, et võtan selle kaardi...
ja murran selle sedasi pooleks, nii et pildi pool jääb väljapoole.
Ja ma võtan selle kaardi...
ja voldin selle pooleks...
nii et pilt jääb väljapoole.
Lükkan sedasi teiste vahele.
Pisut kohmakalt, ma pole seda aastaid teinud.
Nüüd on tagumine pool väljaspool ja pildi pool on seespool.
Nüüd aga hämmastav osa.
Kui see kaart võtta ja läbi lükata...
pöördub see teistpidi.
Tagumine pool on seespool ja see on kogu kaart.
Või terve kaart. Pööran ümber.
Teen seda uuesti. Lükkan läbi.
Kaart pöördub. Ja jällegi terve kaart.
Kõige hämmastavam on...
Ainsana pöördub see osa kaardist, mis on läbi läinud.
Niisiis...
See osa on läbi läinud.
Ja see osa pole läbi läinud.
Teate, võib...
Vaat nii.
Keegi õpetas seda mulle Floridas ühes klubis.
Ta näitas seda mulle ja see lõi mind pahviks.
Ta lubas trikki näidata.
Ja ta näitaski, kuidas seda teha, aga ma ei saanud sellest ikka aru.
New Yorgis toimub kuu lõpuosas Metis Steve'i etendus.
See on Mingi... Ei, Hiina keraamika.
Hiina keraamika. Ming muuhulgas.
Jah. Kas ma julgen küsida,
kui palju need asjad maksavad?
Mulle ei meeldi tavaliselt asjade väärtusest rääkida,
sest siis hakatakse neid asju
ainult hinna peale mõeldes vaatama.
Näiteks et see suur maal maksab neli miljonit dollarit.
Mulle meeldib... Ütlen vaid, et hind algab 300 000-st
ja kerkib miljoni või kaheni.
Kaks miljonit dollarit? Uskumatu.
Jah. Neid müüakse...
Näiteks see vaas... Issand.
WINSLOW HOMER KÜLGHOOVUSED
Tal on hea silm. Kas te teate seda...
Oli vist Mark Twaini preemia? Igatahes Washingtonis.
Ja me kõik olime... Seal oli õhtusöök...
Seepärast ei tohikski mina rääkida. Keegi teine räägiks palju paremini.
Toimus õhtusöök Rahvusgaleriis, eks ole?
Ta sai eelmisel õhtul Kennedy auhinna ja tuli 200 inimest,
see oli suur õhtusöök, seinad olid maale täis.
Üks naine ütles: „Te ei teagi Steve'i kohta,
et ta oskab kindlasti kõikide maalide autorid nimetada.“
Ja Steve tõusis.
Ja hakkas mööda seina käima.
„Hopkins, Watkinson, Wilkins, July.“
Ja ta tegi ringi peale ja nimetas kõigi maalide autorid.
Ta tegi Rahvusgaleriile ringi peale.
See oli erakordne saavutus.
Milline koht on kunstil praegu su elus?
Ma ütleksin, et igal juhul kolmandik.
Naine ja perekond, seejärel esinemised.
Kirjutamine, meie värk. Teate, kunstnikuelu.
Ja see on hea...
hobi, mis aitab mõtteid kõrvale juhtida. Teate?
Kus kunst varem oli?
Esikohal.
Sulle meeldib neid vaadata ja nüüd sa jagad neid.
Miks?
STEVE MARTINI ERAKOGU
See on väga isiklik ja privaatne ja...
välja arvatud... praeguseni.
Muutuse tõi kaasa see, et ma kohtusin oma naisega.
Minu privaatne pool sai kuskile mujale minna.
See kunst ei pidanud enam mulle päästvat kätt ulatama.
Sa oled imeline. Sa tegeled kunstiga,
et teistele muljet avaldada,
sest sa pole lihtsalt koomik? - Jah, just nii.
Olen alati tahtnud seda sinult küsida, kuigi me kõik teadsime vastust.
Kes on de Kooning?
De Kooning on tähtis Ameerika... Kas sa nägid filmi „Pollock“?
Kas sa nägid filmi „Agoonia ja ekstaas“ Michelangelost?
Ma nägin „Madame X-i“ Lana Turneriga.
Ja seal oli taustal näha imetore abstraktne maal,
mille vastu huvi teeseldi.
Ja ma arvan, et see oligi de Kooning.
„Ma kaotasin huvi filmide vastu täpselt samal ajal,
kui filmid kaotasid huvi minu vastu.
Ma ammendasin 40 aastaga oma filmihuvi,
sügava usu, mis õigustas aja pühendamist, mille peale tärkasid hävitavad arvustused,
mis kaitsesid mind kinokassa hinnangu eest.
Ja lõpuks sai kütus otsa.
Hüvasti, filmid, meil oli tore.“
Mulle meeldib see viimane lause.
Selle võiks kirjutada väikeste täiendustega.
Kindlasti. - Lehvitan järele.
Seda on kindlasti vaja.
Meil on pealkiri ikka valimata.
Valisime ju. - Kas oleme 100% kindlad?
„Mälestused filmidest ja teised kõrvalepõiked.“
Kuhu jäi „Number üks kõnnib“ või...
See oli üks variant. - Jah.
„Number üks kõnnib“.
Mulle meeldib ikka, kui sa oled... selles väänatud poosis.
Jah, mulle ka, ja... - See on raamat su filmikarjäärist.
See on inimeste arust sinu suur märgiline...
Nüüd kuulen, mida arvatakse.
Täpselt.
Täpselt see. Jah. - Tead...
Jah. Pildista.
See ongi. See on tõesti...
Kas ta võib pildistada? - Olgu.
NUMBER ÜKS KÕNNIB MINU ELU FILMIDES JA TEISI KÕRVALEPÕIKEID
NUMBER ÜKS KÕNNIB!
Tavaliselt abiellud, saad lapse, töötad,
laps saab täiskasvanuks ja sa oled 60 või 70
ja lapsed kolivad välja.
Minu elus on kõik tagurpidi.
Ma tegin algul kõvasti tööd,
nüüd on õnnelik abielu
ja fantastiline laps selles otsas.
Ja... see meeldib mulle.
Need on nüüd valmis.
Annan autogramme...
6000 raamatusse.
Tõesti? - Jah.
Aga mul on iPad kõrval ja teen lihtsalt nii
ja mõnikord ma... lõunat süües.
Teised ei või kirjutada?
Ei, see oleks... See oleks vale.
Me lugesime kokku, et sul on filmides 27 last olnud.
LAPSEVANEMAD
PRUUDI ISA PRUUDI ISA II
SELTSIS SEGASEM SELTSIS SEGASEM 2
Kas ma olen rääkinud, kuidas isadus filmides
sillutas teed päris isaduseni?
Sa oled laps, nagu mina olin.
Sul on lihtsalt palju muresid.
LAPSEVANEMAD
Ma hakkasin lastega filme tegema.
Ja nad meeldisid mulle, aga mõtlesin:
„See on ideaalne. Ma saan neid parimal viisil.
Kolm tundi päevas, siis lähevad vanemad koju
ja tegelevad kõige muuga, mis on teadagi tülikas.
Kõik on hästi, issi!
Ei, mine sinna. Sa ei lähe väravast välja. Koduarest!
Ja siis sai Diane Keaton lapsi.
Ma mäletan, et istusin seal, tema tütar mängis hoovis,
ja ma mõtlesin: „Ma kujutan ette, kuidas laps tagahoovis mängib.“
See oli tõeline rõõm ja ta paistis huvitatud
ja suhtus soojalt...
NÄITLEJA
...Duke'i, sellesse väänikusse.
Ta oli nii tore.
Mulle tundus lihtsalt, et vau, kui lahke temast.
Kujutad ennast isana ette. - Jah.
Kas see on naljakas? Sa oled paha, paha, paha!
Kui ma hakkasin mõistma, et soovin äkki temaga olla,
mõtlesin: „Teate, tal pole seni lapsi olnud.“
Kui ma tahan temaga olla, siis pole seda ilmselt oodata.
See vasardas mul kogu aeg kuklas,
et ma pean kas suhtest loobuma
või pean sellest mõttest loobuma.
Vaevalt temagi arvas, et ta veel lapse saab.
See ei tulnud talle pähegi.
Ilmselt seetõttu, et tema lapsepõlv polnud kuigi ideaalne
ja ta ei soovinud seda teistele.
Ta ei näinud lapse järele vajadust.
George? - Nina?
Kullake, ma tahan teada, mida sa asjast arvad.
Pirukaid pole!
Ära jonni! Poeg!
Ei! Ei! Ei!
Mul on super tunne. Olen täiega valmis.
Tõesti?
Raudselt.
Ta helistas ja küsis: „Kas sa istud?“
Ütlesin, et jah. Ta ütles: „Olgu, hästi.
Mul on suur uudis.“ Milline?
Te saate lapse.
„Anne on rase.“ Ma küsisin: „Kes isa on?“
Selliseid asju ei juhtu minuvanuste meestega.
Ole nüüd, Picasso sai veel üle 70-seltki lapsi.
Nojah, Picasso. Tähendab, Picasso.
Ta on ajaloos ainus mees, kes sai üle 70-selt lapsi.
Aga tema on kunstnik ja võib teha, mida tahab.
Mina olen lihtsalt... Mina olen tavaline jõrm.
Mul on alles kõnepost, mille ta haiglast saatis.
See, et ta oli nii emotsionaalne ja tundis ennast seejuures nii mugavalt,
on nii hea, kui vähegi olla saab.
Pressi. Tita tuleb. - Just.
Tore. Siin ta on.
Ta on tüdruk! Tore. Õnnitlen, ema.
Ma nägin esimest korda elus tõelist armastust
pärast lapse sündi.
See on tüdruk.
Ma armastan tüdrukuid.
Ma vaatasin Anne'i, kes last süles hoidis
ja talle otsa vaatas,
ja planeedil polnud kedagi teist.
NUTA ÜKS KORD, KUI NALJAKAS ON KAKS KORDA, KUI POLE
Olen uhkusega siin Washingtonis
mis on riigi pealinn, nagu hiljuti kuulsin.
Ja et saan selle ihaldatud Mark Twaini auhinna,
mis on ainus oluline Ameerika komöödiaauhind
peale raha.
See oli huvitav, sest Steve on teistsugune.
Tema tee on täiesti teistsugune.
Ta on püstijalakomöödiast loobunud, aga mitte päriselt.
Öeldakse, et filmitegemise kunst ja meisterlikkus nõuab koostööd.
AU-OSCAR
Seega tähendab minu väljavalimine ja mulle preemia andmine,
et see polegi tõsi.
Ja talle meeldib see. Ta on nii vaimukas.
Ta on ikka jube naljakas.
Tõbras.
Ja ma...
võtan auhinna tänuga vastu.
KOMÖÖDIA ELUTÖÖAUHIND
See oleks saanud ainult siis parem olla,
kui oleks olnud teisi kandidaate...
ja ma oleksin saanud tunda, et võitsin kedagi.
Suur tänu.
Tere. Kuidas läheb? - Tere, Steve. Olen Brandy O'Toole.
Väga meeldiv. - Tere. Väga meeldiv.
Ma kirjeldan,
mida täna teeme. - Olgu.
Alustame Emmy intervjuuga, mis kestab kümme minutit.
Nii. - Tule kaasa.
Pärast seda tuleb Emmy lift.
Oleme seal mõnda aega, teeme ühispilte ja eraldi ka.
Olgu. - Siis vahetame stseeni.
Olgu. - Kõik käib kiiresti.
See on...
Kas sa ei taha enam mingil hetkel kaamera ees olla?
Hoian sellel pilku peal, aga olen praegu telesarjas.
Ma tean. - Kus ma kedagi teist mängin.
Mis siis nüüd? Kostüümid?
Tere, Selena.
Mina näeksin sellega hea välja.
Peaksime ära vahetama. - Oleksid väga lahe.
Jah, jah. Kas sa... Tere. Mis su nimi on? - Jah. Amber.
Ma ei pidanud seal näitlema, aga siis nad palusid seda.
Ütlesin, et New Yorgis teeksin seda, sest ma ei saa last jätta.
Ma ei saa kolmeks kuuks Atlantasse filmima sõita.
Aga mõtlesin, et stsenaristina olen nagunii iga päev seal.
Marty. - Jah?
Dokumentaalitegijad tahavad sinuga kahetunnist intervjuud ja numbrit.
Miks ma seda tegin? Mul oli unistus
Seda me ei tee. Aga aitäh.
Armas.
Hea naer. Jah, väga hea.
Noormees?
See on peaaegu võimatu. Ma olen 76.
Jah. - Ja mul on menusari.
Jah. - See pole... Seda ei juhtu.
Ei, juhtub küll. - Jah.
Juhtub või? - Ikka.
Kellel on 76-aastaselt menusari?
Jane Fondal ja Lily Tomlinil.
Peab paika. Täiesti.
Mida oligi tarvis tõestada. - Vist küll.
Sa võitsid. Ma tahan öelda... - Ma võitsin vaidluse.
...et oli tore. - Äge.
KIRI STEVE'I ISALT
Ta julgustas mind last saama, aasta oli 1996.
See oli aastate eest.
Kui sul on 60ndates kolmeaastane tütar,
ei pea sa lahutama.
Kõik su suhted on olnud liiga püsivad ja vastutustundlikud, et sinna viia.
Kui sa Rogerit tähtsaks pead,
oota veel lapse sünd ära.
Sa ei õpi ainult oma vigadest.
Ma tean, et õppisid minu vigadest, sest sa oled hea inimloomuse uurija.
Tere, issi siin.
On 18. märts 2020. - Stevie!
STEVE'I SÕNUMID TÜTRELE
Ja oleme siin Santa Barbaras... - Stevie tervitab!
Ma pole sulle kunagi öelnud, et armastan sind, eks?
Pole kunagi öelnud? Uskumatu.
Igatahes armastan ja sa...
Ma armastan sind ja ema. Tahtsin seda öelda.
Ma ei tea, kas olen hea või halb isa. Ma pole vist halb isa.
Ma ei tea, milline on hea isa.
Aga... Ma olen lahke isa.
Jah, ta teeb tütrele sünnipäevaks mustkunsti.
Aga tundub, et seda... ei vaadatagi.
Ma mäletan oma reeglit.
Ära esine alla 8-aastastele lastele.
Täpselt. - Jah.
Ta õpetab tütrele bandžot.
Kui tüdruk endast väljas on, siis isa lohutab.
Ta oskab... Ta teeb kõik korda tütart naerma ajades.
See on päris hämmastav.
Kui ma tagasi tulen, hakkavad asjad muutuma.
Kindel see. Ei mingit lõbu ega mänge enam,
ainult raske töö.
Ta laseb tütrel endale soengut teha ja ütleb siis:
„Ma näen hea välja, eks? Tahan emme pärast ilus olla.“
Ja tütar ütleb: „Näed nii hea välja.“
Ta saab teha asju, mida ta meie isalt ootas.
See laps ei jää armastuseta.
Mida sa arvad oma tütre osalemisest filmis?
Ma vihkan seda.
Pereelus on liiga palju rõõmu, et seda kuidagi rikkuda.
Inimesed saavad aru, kui lapsi kaamera eest hoida.
Aga kuna see on loo osa,
kasutame kriipsujukut, mis esindab... last.
Piletid valmis.
Etendus on ikka 1.55 tundi pikk.
Ja minu arust oleks ideaalne pikkus 1.48 tundi.
Noh, sa võiksid küll vähem bandžot tinistada.
Aga mul on nüüd partner.
See muudab kõik palju lihtsamaks.
Ja kui me proovime midagi uut, mis kuskile ei vii...
Jah.
Siis on mul partner, kelelle otsa vaadates öelda: „Hah.“
Aga kui Marty sureb?
Miks ma naeran?
Mida sa siis teed?
Ma ilmselt lõpetaksin. Tõsiselt.
Tõesti? - Jah.
Mida muud? Nagu...
Ei tea, ma ei arva, et mu karjäär oleks... „Ma olen tagasi!“
Ei tea.
See on tõesti hämmastav.
Sa olid üksik püstijalakoomik,
siis aga avastasid, et naudid tiimitööd.
Üks, kaks, kolm, kas kuuled, Steve?
Jah.
Ära suhtu nii... - Sa oled seal.
Eile õhtul sa ei kuulnud mind.
Tulge päikese käest ära.
Pole üldse palav.
Meil on hea meel...
Seepärast ma ei kannagi seda.
Ainus kanadalane, kes oli nii loll, et keeldus „Schitt's Creekist“...
„Kes ütles „Schitt's Creekile“ ära?“
„Keeldus?“ - Jah, nagu ma ütlesin.
Vaatan, kas auto on garaažis
Ja sooviksin tagumikumassaaži
Kas on parem? - Ei.
Viis minutit. - Ei. Vaata autot... Mida veel?
Selle asemel, et... Pane mulle lihtsalt käsi õlale.
Jah, sobib. Mulle meeldib.
Me soovime kinosaali Ja tema vajab kohviklistiiri
Aga see pikeneb. - Ma tean.
Seega pole me midagi teinud.
Kas saadan su kassi perse ja läheme edasi?
Meie seksikas...
Aluspesus - Aluspükstes
Mida peab ütlema? - Pükstes. Aluspükstes.
Aluspükstes.
Kuidas see käib? Sind filmitakse kogu aeg?
Jah. - Ja siis lõigatakse välja kohad,
kus sa oled igav ja enesekeskne.
Kuhu sa sellega rihid?
Siis tuleb väga lühike...
Jah. - Nad saavad 12 minutit.
Ei. Pärast mu surma on see parim. Seda nad loodavadki.
Minu arust elad sa... veel pikka-pikka-pikka aega.
Viimased paar aastat pole ilusad.
Ma arvan, et tuleb palju jõllitamist...
Jah. - Ja mina kammin su juukseid.
Su juuksed kasvavad pikaks.
Ja sa küsid: „Oi, mis juhe see on?“
Ma ei närveeri, aga hakkan nihelema.
Ükskord sõitsime Martyga... autoga...
koos auhinnaüritusele või kuskile.
Ma ütlesin, et võin lõpetada. Ta küsis: „Miks?“
„Ma ei taha enam närveerida.“
Teate?
Ja me pole... Me ei närveeri, vaid oleme elevil.
Aga on ka... adrenaliinifaktor.
See on meeletult intiimne.
Hea küll.
Daamid ja härrad, pikema kärata,
palun aplausi Steve Martinile.
Jah! Aitäh.
Ja daamid ja härrad, ma tutvustan nüüd uhkusega meest,
kes on üks kõigi aegade parimaid ülemängijaid.
Üks enim pingutavaid meelelahutajaid,
sest see ei ole ta loomulik anne.
Mees, kellel on arvutult kaks menufilmi.
Ja ainus kanadalane, kes oli nii loll, et keeldus „Schitt's Creekist“.
Siin ongi Martin Short.
Issand, nii lõbus... - Äge, olen parim!
Aitäh, daamid ja härrad!
Kutsume seda etendust: „Kui oleksime raha kõrvale pannud, poleks me siin.“
Just nii.
Ja ma ütlen sulle, noor Steven... - Hästi.
Sa näed fantastiline välja.
Aitäh. - Näed küll, päriselt.
Ja seepärast ongi hea juba 30-aastaselt 70-ne välja näha.
Ja mulle teeb au, et mu kõrval seisab mees,
kes on romaani- ja näitekirjanik, muusik,
helilooja ja legendaarne koomik.
Ja lubage öelda...
Ja mulle teeb au, et minu kõrval seisab mees,
kes seisab selle mehe kõrval.
See oli hämmastav, sest...
Meil oli rohkem materjali ja etendus oli lühem kui eile.
See oli vist kümme minutit lühem kui eile?
Eile oli lühem kui täna.
Endale õlale patsutamise hetki tuleb harva ette.
Kui ta pärast etendust lavalt tuleb,
tuleb sellele hinnang anda.
Ja ta ütleb: „Olgu, me lisasime sinna selle uue nalja
ja publik tuli kaasa.
See läks nüüd küll kümnesse.“
Esimene kord läks peaaegu täppi.
Jah. - Teine kord läks täppi.
Jah. - Kolmas kord läks peaaegu täppi.
Sada protsenti nõus.
Esiteks on see teise õhtu bluus. Igal õhtul ei saa täiuslik olla.
Kui sa ikka veel mingit tööd lihvid, hoiab see sind ärksana.
Mittevananemise saladus seisneb selles, kui ennast kasulikuna tunda.
Muide, sa olid täna nauditav.
Aitäh. - Võta heaks.
Tead, mis mulle meeldiks? Sinuga kunagi koostööd teha.
Te flirdite.
Ma olin 30 aastat püstijalakomöödiast eemal.
Ja nüüd ma jätkan sellega, aga täiskasvanuna.
See on täiskasvanulik versioon.
Tegelikult palju sirgjoonelisem.
Üks tõsine küsimus.
Ma sain eelmisel nädalal 65,
kujutad ette, ja lapsed kinkisid mulle muidugi haigekassakaardi.
TASKUHÄÄLINGU SALVESTUS
Mul on seda nüüd vaja.
See oli segadusseajav,
sest elu käis nagu kahte rada.
Minu tegelik maailmakogemus pole üldse muutunud,
ja teadmine aja kulgemisest muutis mind järsku
salapäraselt vanemaks, kui ma üldse kunagi lootsin elada.
Ühest küljest ongi just nii, sest elad ühte moodi,
aga peas on tähendusrikas number,
millel on terve elu tähendus olnud. - Just.
Seega oled vana.
Aga samas ütled ka:
„Võimalik, et ma elan veel ainult... 25 aastat.“
Kas sul on seesmiselt teine tunne,
kui näiteks 40-50-aastaselt või mõni teine kord?
40-aastaselt mõtlesin ma surmast.
Neurootiliselt.
Võlts hukatusetunne.
Ja nüüd on tõeline hukatusetunne. Aga võlts ja ehtne on...
Tegelikult on tõeline hukatusetunne palju talutavam
kui võlts hukatusetunne.
Nii et sa...
Terekest.
Vabandust. Ütleme tere ja nägemist.
Tulge siia. - Jah. Vabandust, me...
Kas lähete kuskile? - Tulge.
Terekest. Tere. - Tõsi ka?
Kuidas läheb? - Hästi, hästi.
Vabandust, et segasime.
Rumal jutt, kulus ära. - Meenuta...
See polnud tähtsusetu hüvastijätt. - Meenuta mulle, mis su nimi on.
Olgu. Näita oma nägu.
Oo jaa, oo jaa.
Mis sind veel vaevab?
„Kapten Uptoni maja“ maaliti 1928. aastal.
See Edward Hopperi maal õnnestus mul 30 aasta eest osta.
Algul jääb mulje, et see on üksildane maja künka otsas
ja väljendab äralõigatud üksindust.
Selles majas pole mingisugust elu.
Aga selles maalis on midagi veidrat.
Aastate jooksul olen ma seda hoolega vaadanud
ja minu arvamus on muutunud.
Mida enam ma seda vaatasin, seda ärksam see maja tundus.
Need aknas on lahti ja tuul puhub läbi.
Ja kardinad lehvivad.
Ja siin on veranda ja saab akendest sisse vaadata
ja peaaegu tunnetada, et seal on korvmööbel.
Nii et see on väga ärgas maal.
Seal toimub midagi rõõmsameelset.
Ei ole üldse häiritud tunnet.
Selles majas on inimesi.
Laste saamine on kõigile suurim uks, millest elus sisse astuda.
Enne seda oled laev ulgumerel,
siis aga järsku sadam kellelegi teisele.
Sa mõistad oma rolli.
Lihtsalt... kodus.
Tõlkinud Janno Buschmann