DOKUMENT O 2 ČÁSTECH
Máme dost vajíček?
Ano!
Správné načasování je velmi, velmi důležité.
Obvykle si dám dva krajíce.
Tak.
Umím připravit jedno jídlo.
Ne, umím připravit dvě. Dvě zastřená vejce.
Tajná přísada. Olivový olej.
A tady přichází opravdové umění.
Tak. Jejda, to jsem trochu přehnal.
Celá ta léta jste žil spíš sám?
Chodil jsem do restaurací i snídat.
Co bych tehdy našel ve vaší ledničce?
Nic.
Marty má zastřená vejce na chlebu také rád.
Ano. Ano, rozhodně. Mám.
Trávili jsme spoustu času v hotelech.
Když mi naservírovali obzvláště vydařená zastřená vejce,
tak jsem Martymu poslal fotku. On to pro mě nikdy neudělal.
A teď... ano.
Pořádně opepřit.
Ach, Steve. Vezmeš si mě?
2. NYNÍ
Jsem rád, že tohle netočíte, bylo by mi fakt trapně.
Proč jste souhlasil se vznikem dokumentu?
Na to se těžko odpovídá.
Řekl byste někdy, že se budete tak nudit?
Vnímám to jako... protijed.
Na ty ohrané rozhovory,
všechny ty věci, o kterých jsem mluvil už milionkrát.
Ohlédnutí za mým podivným životem.
Celý můj život je naruby.
Jak to, že se mnou ve třiceti zmítala úzkost
a v 75 jsem takhle šťastný?
Jak se to mohlo stát?
Kdyby tuhle nahrávku viděla má žena,
řekla by: „Co jsi to právě udělal?“
Odpověděl bych: „Uklízel.“
A ona: „Jsi si tím jistý?“
No...
Tahle... Dám to pryč.
Tahle nahrávka je stará 45 let.
Jestli se nepletu.
A... Nahrával jsem se, abych se slyšel...
Ne zrovna často, ale občas jsem si to pouštěl.
Takže se toho teď trochu bojím.
Prostě to zmáčknu.
V týdeníku Time jsem četl něco, co mě rozhodilo.
Že se prý Slunce může každou chvíli roztáhnout,
pohltit zemi a úplně ji tak zničit.
Řekl jsem si: „Tak dost, kupuju detektor kouře.“
Takový smích jsem si nezasloužil.
Stand-upy pro mě byly skutečně velká věc, nepopsatelná.
Teď mi připadají jako nicotná tečka.
Víte, měli jsme s našimi těly kliku.
Například nám mohla namísto dvou paží
narůst jen jedna, uprostřed hrudi.
Natáhl jsem ruku.
Šoubyznys by šel do kopru,
jak by nám lidi tleskali?
Docela dobře.
Tak jo... Slyšel jsem dost.
Asi bychom si to měli poslechnout do konce,
ale já to prostě nesnesu.
Teď mám úplně jiný život.
Volá Marty.
- Haló? - Ahoj. Za deset minut tě potřebují.
Haló?
Zavěsil mi to.
Vím, že rád tvoříte komiksy.
Co kdybyste vymyslel nějaký o tom,
jaký máte pocit z natáčení našeho dokumentu?
OBČAS SE OHLÉDNU ZA SVÝM ŠTĚSTÍM A PŘEMÝŠLÍM,
JAK JE TO MOŽNÉ?
TŘEBA NAJDU ODPOVĚĎ V TOMTO DOKUMENTU.
CO MYSLÍŠ?
- Ano, takhle. - Dobře.
Co s tím je? Aha, nezmáčkl jsem to.
Být svědkem toho, jak se umělec znovu objeví v něčem jiném...
MALÍŘ A PŘÍTEL
...je vskutku neobyčejné.
Není mnoho umělců, kterým se to podařilo.
Upustit od svého umu
a hledat jiný způsob, jakým lze tvořit a spojit se s lidmi.
Pátrají po umění svého života.
Řekl bych, že je to statečné.
Ale zároveň vás musí pohánět i něco jiného.
Cvok měl velkou premiéru.
Marie! Kde jsi, Marie?
CVOK, 1979
Marie!
Šli jsme ve čtyřech na večeři s kamarádem a s mým tátou.
A táta se o tom filmu za celou dobu ani nezmínil. Ani slůvko.
Až nakonec můj kamarád povídá: „Glenne,
co říkáte na Stevův výkon ve filmu?“
A táta: „No, Charlie Chaplin to zrovna není.“
Fajn, a teď znovu. Kameru nechte běžet. Znovu.
Zacouvat, dál od kamery.
Tentokrát se na začátku tolik neotáčej,
zkus to za pochodu. Ano?
Jako jsi to ukazoval.
Můžeš.
Bože... Promiň.
K dalšímu filmu, Pennies from heaven,
jsem se musel naučit stepovat, neuměl jsem to.
A tak jsem šest měsíců stepoval.
Opravdu jsem se to chtěl naučit.
Víš, zrovna jsem dohrál svůj první MGM muzikál.
Jmenuje se Pennies from heaven.
Slyšel jsem, že je skvělý.
Nic se mi tolik nepovedlo.
- Je to má první vážná role. - Vážná role?
- Ano. - Nic divokého a šíleného?
Je to pro mě úplně nové.
- Zpívám a taky trochu tancuju. - Tancuješ?
Tehdy... mi tekly slzy. Myslel jsem, že je to skvělé.
Pojetí filmu bylo báječné.
Předstírat, že zpíváte staré písně.
Když se probudím ve tvém náručí...
Když rozhovor probíhá tímto směrem...
REŽISÉR
...Steve se přižene odsud.
Prostě... Jeho úhel pohledu je jak z jiné planety,
což vychází z jeho nevinnosti.
Nedělá to schválně. On takový prostě je.
Líbil se mi, říkal jsem si, že to bude hit.
Ano.
Odpovím „ano“ na všechny vaše otázky. Takže...
Jak to šlo?
Ano.
„Ano.“
Je Steve Martin majestátní kecal? „Ano.“
Ale byl to propadák.
Vítězem letošního Oscara
za svůj herecký výkon v Pennies from Heaven...
...je Steve Martin.
- Cítil jste se trapně? - To si pište.
Stydím se přiznat, jak... ...jsem se cítil.
Cítil jsem se jako úplná nula.
A dokázal jsem to sám!
Nemusím nikomu děkovat.
Ani mámě, ani tátovi nebo kameramanům.
Zásluhy jsou jen mé!
Byl jsem vyčerpaný. Nic mi nevycházelo.
- Chtěl by ses pobavit? - Ne, já trpím rád.
Řekl jsem si, že si dám pauzu. Že pojedu sám do Londýna.
Bylo děsivé, že jsem mohl jít po ulici,
aniž by mě kdokoli poznal.
Cítil jsem se opuštěně.
Zašel jsem do kina na Flashdance.
Jen jsem tam tak seděl, sám a v depresi.
Začali promítat a přišla scéna s jedním mladíkem,
kluci se naparují a on povídá:
„Chci být jako Steve Martin.“
Připadalo mi to jako největší ironie.
„Mnou teď rozhodně být nechceš, to ti povídám.“
- V rychlosti... - Ano.
- Se všemi těmi recenzemi... - Ano.
Je to tak zajímavý, nevšední film
a významní lidé z branže ho hodnotili velmi kladně.
Samozřejmě se objevily i negativní komentáře.
Všiml jsem si, že lidé, kterým se film líbí,
jsou moudří a inteligentní...
- Jo. - A ti, kteří ho shazují...
- Hlupáci. - ...podlá lůza.
Chápu.
To se stává.
Ale vám se líbil, ne?
- Samozřejmě. Moudrost sama. - Ano. Víte...
Myslím,
že už kolegy nechci negativně hodnotit.
- Už tak to mají těžké. - Ano.
Ano.
Rovnáte skleničky otvorem nahoru nebo otvorem dolů?
- Mám rád, když voda teče. - Jasně.
Sem se taky kapka vejde.
Tak to bychom měli.
Vždycky jsem měl své zásady.
Ostatní umělci se nekritizují.
- Žádní? - Je to...
Když vidíte malbu, máte na ni názor.
Může se mi líbit nebo také nemusí,
ale nechám si to pro sebe.
- Chápu. - Od toho tu jsou kritici,
- co nás chtějí zničit. - Ano.
To není můj úkol. Já jsem na straně umělců.
Aspoň se snažím.
Je to zvláštní, jednou jsem zašel na balet
a určitým věcem se tleskalo.
Jako by diváci věděli, jaké věci jsou náročné.
Ti osmdesátníci, co vám řeknou: „Tohle je dřina.“
Když jsem se od Dannyho Danielse kvůli filmu naučil stepovat,
po natáčení jsem ho zapomněl.
Řekl mi: „Víš, Steve,
jednoduché kroky mohou vypadat složitě, a těžké kroky zase lehce.“
Člověk nikdy neví, čemu ostatní tleskají.
O jaký film šlo?
Pennies from Heaven, určitě znáte.
- Jo. - Pustíme ho? Žertuju.
Jasně.
Ahoj, kamarádi.
Objevil jsem jedno maďarské slovo.
„Pihentagyú.“
Doslovný překlad je „s uvolněným mozkem“.
Pomyslel jsem si: „To přesně mám. Můj mozek je uvolněný.“
Už nejsem pod takovým tlakem, jakému jsem se vystavoval tenkrát.
Nesnažím se nikomu nic dokázat a všechno je jen lepší.
Mohlo by se toho dít víc.
Potřebujete hlášku? Co třeba „bla, bla“?
Potřebujeme vtip? Co tohle?
Chceme název pořadu? Co tenhle?
Máme skvělý nový plakát. Ukážu vám ho.
Nejdříve ho musím najít.
STEVE MARTIN & MARTIN SHORT
Myslím, že je vtipný.
NEUVĚŘÍTE, JAK VYPADAJÍ DNES!
Ahoj, zpovídají mě.
Ahoj. O čem se bavíte?
O mně. Jen jsme lelkovali, než dorazí mistr.
Díky. Když už jsme v tom, diety budou?
Momentálně se už rok a půl zabýváme tím,
že shromažďujeme vtipy pro vystoupení na příští měsíc,
chceme být připravení.
Ten šrumec není na škodu, lidé vidí,
že nežiju sám.
Až na to, že tím ničíš dokument.
Spravedlivě si rozdělujeme vtipy,
přemýšlíme, kam je zařadit, všechny zábavné si beru já.
Ty nepovedené dávám Martymu.
Krása nepochopeného vtipu spočívá v tom, že ho diváci nezachytí.
Když očekáváte smích, ale žádný nepřijde,
říkají si: „Asi jen tak mluví.“
„Nejraději mám úvodní větu,
protože udává tón celému přiblblému vystoupení.“
To je vtipné.
„Rok a půl jsme nevystupovali,
což se časem musí projevit“?
„Nepanikařím, nejsem připravený.“
To je to samé.
„Kdo tleskal, protože jsem vypadal mrtvý?“
„Vešli jste někdy do místnosti
a zapomněli, proč tam jste?“
No, vtipné to je...
Tak jo. „Vím, co si říkáte.
S tím naslouchátkem mi to fakt sekne.“
Tím převedeme řeč na tvůj věk.
Můžeš přihodit nějakou hlášku o své prostatě.
„Každý večer dávám pusu na dobrou noc
těm třem maličkým, co jsou pro mě v životě vším.
Dvěma cenám Emmy a Tonymu.“
To zní jako něco, co bys řekl ty.
Není to zrovna dobré.
„Ta protestní píseň
se jmenuje Ještě víc snížíme daně hornímu procentu.“
To se mi líbí.
„Jsem stará škola. Ženy jsem respektoval,
než si to zasloužily.“
- To se jim líbit nebude. - Jo, já vím.
„Není šílené mít celebritu jako prezidenta?“ To...
To zavání Trumpem.
Politiku do toho raději motat nebudeme, to prostě...
Myslím, že trochu bychom mohli.
- Trump. - Těšíš se do důchodu, co?
Ne, jen se toho nebojím.
„Řekl jsem Stevovi, že odstup znamená
udržovat od lidí vzdálenost dva metry a on:
„Co takových 20?“
Střih.
Tenhle vůbec nechápu.
„Ty záříš. Prozradíš nám své tajemství?“
„Vždycky odpovím, že jsem před 20 lety zabil houmlesáka.“
Co to znamená?
TROCHU SE TOHO DOKUMENTU BOJÍM...
ZKOUMAJÍ. PÁTRAJÍ. CO ASI VYHRABOU?
V 18 JSEM SI KOUPIL KONDOM. URČITĚ TO POŘÁDNĚ ROZMÁZNOU.
MIMOŘÁDNÉ ZPRÁVY STEVE MARTIN NAŠEL ZÁLIBU V KONDOMECH
Steva znáte velmi dobře, jak se chová v soukromí?
Myslím, že...
Stále mám problém rozeznat,
kde skutečný Steve začíná a končí.
Víte, já...
Víte, jaký je doopravdy?
Ne.
Ne tak úplně. Ne.
Steve byl vždy tak trochu...
...samotář, svým způsobem.
A také velmi, velmi, velmi stydlivý.
Říkalo se o něm, že je pořád uzavřený,
že nerad mluví s lidmi.
Pochopitelně, jak jistě víte,
když je člověk hvězdou takové velikosti, s takovým nadáním,
chtějí vás všichni všude.
Jedno vám povím, samozřejmě s jistou dávkou opatrnosti
a citlivosti, protože nechci nabourat jeho soukromí,
i když to je to, o co se snažíte.
Steve se změnil víc než kdokoli jiný, koho znám.
Teď si oddychneme a zkusíme se vzájemně poznat.
Zodpovíme pár otázek z publika.
Pokud má někdo z vás něco, na co se chce zeptat,
ať zvedne ruku. Tak prosím,
odpovím na cokoli, komukoli z vás.
Ano, tady paní.
Steve... jak po představení vypouštíte páru?
Co je zrovna vám po tom?
Nějaké další otázky? Ať to lítá.
Tak třeba vy, pane.
Steve, užíváte si práci v televizi?
Tak přesně tohle se mi hnusí.
Když se někdo postaví a zeptá se takhle přede všemi...
Odveďte toho chlápka! Je mi zle!
Zvedá se mi žaludek! Ven s ním!
Ještě někdo z publika, kdo chce položit otázku?
Žádné otázky. Dobře, představení může pokračovat!
„Kdo je Stevův nejlepší přítel?“
„Vlastní Steve Martin obraz od Picassa?“
„Kolik má Steve Martin peněz?“
„Kdy Stevu Martinovi zbělaly vlasy?“
Tohle jsou nejčastější otázky na mou osobu.
„Proč už Steve Martin netočí filmy?“
Netočím? To jsem nevěděl.
Jakou máte hodnotu?
Podíváme se.
No... to je slušné.
Ani drobet přesné, ale...
Jestli tohle použijete, hlavně zmiňte, že googlit jste mě donutili vy.
Počkat. „Jakou hodnotu má Ben Stiller?“
- Prosím? - Zdravím. Máte volný stůl?
Ano, pane. Kolik vás bude?
- Jen já. - Jen vy?
Když jsem Steva poznal...
...bylo velmi těžké se s ním sblížit na osobní rovině.
Často nastávaly dlouhé chvíle ticha.
Člověk z něj cítil velkou osamělost.
Poprvé samotářem?
Co znamená samotář?
Nevím, proč jsem tehdy chtěl být sám.
Nevím.
Nechcete si pořídit psa?
- Psa? - Psi jsou skvělí.
Válí se po vás. Oslintají vám tvář.
Ani vás nemusí mít rádi. Velí jim instinkt.
I Hitler měl psa.
Trávil hodně času sám.
Na začátku kariéry vydělal peníze, aby mohl letět do Francie a koupit obrazy.
Pak se vrátil, dva z nich prodal a tím zaplatil cestu.
Díváte se na obraz, který Lucien Margottet namaloval minulý týden.
Jak víte, impresionistické období
je pro americkou malbu velmi důležité.
Láska pro umění se u něj zrodila, protože umění je krásné.
Hezky se na něj dívá.
Mohl se na něco upnout, a také si to koupit.
Byla to jeho droga.
Frank Duveneck. To všechno jsou američani 19. století.
Tohle je fotka jednoho mého pokoje.
Předělal jsem garáž na místnost, kde jsem mohl obdivovat obrazy.
- Vážně? - Seřadil jsem je.
Díval se na ně.
Takové mé malé útočiště, soukromá sbírka.
Ztrácel jsem se, zíral do prázdna.
Bavilo mě to, bylo to hypnotizující.
DUBEN 1980
Jaký byl váš první?
Tuhle část života si rád nechávám pro sebe.
Myslím, že tak by to mělo zůstat.
Jako první jsem koupil malbu lodě, která se plaví ve svitu měsíce.
V naprostém osamění. Nakloněná.
Prohlédněte si tuhle.
Je to kresba jeho matky.
Spousta maleb osamělých postav.
To mi jednou řekl Adam Gopnik.
„Steve, uvědomuješ si, že všechny tvé kousky,
ať už z jakéhokoli období, spojuje motiv žalostné izolace?“
Lidé, kteří se takhle... ...dívají do dáli.
Jednu dobu byl hodně za tížený na Hoppera.
Jsou to smutné malby.
Hodně osamělých postav, majáky.
Cítíte v sobě melancholii?
- Celkem často, ano. - Já také.
Ale už je koncentrovaná. V mládí to bylo horší.
- Vážně? - Ano.
Smutníte někdy, protože nejste tak šťastný, jak myslíte, že byste měl být?
Přiznám se, že se občas rozhlédnu
a řeknu své ženě Anně: „Kde se tohle všechno vzalo?“
- Chápu. - Je to úžasné, víte?
- Vážně pojedeme takhle pomalu? - Veď nás.
Můžu tě zpovídat zatímco řídíme?
Na kole se jezdí. Ale jasně.
Takže, vždycky jsi chtěl být komikem?
To snad ne. Tady zahneme, Marty.
Je tu takový rančík s koňmi, dříve ho vlastnil John Cleese.
Jeden z jejich koní mě má v oblibě, ale jen, když nesu jídlo.
Čerstvé.
Tumáš.
Jedno hlínou obalené jablko.
Škoda, nezájem.
No jo, velký úspěch.
Jo. Hele, už jde. Rozmýšlí se.
- Ne. - Ne.
Asi viděl moje filmy.
Nenávidí plechovky!
PAN ED TO ZROVNA NENÍ
Nech ty plechovky na pokoji!
Tuhle část budeme muset nějak ozdobit.
Tohle byl zlatý hřeb dnešního dne.
Baví mě, že když je ti 75 let
- a sedíš na kole... - No?
Nemůžeš vypadat dobře.
Jemu by se hodilo, kdybychom narazili a spadli.
Jo, to jo.
Jen šlapej dál. Šlapej.
- Proč zpomaluješ? - Jede auto.
Sakra!
ODPOČÍVEJ V POKOJI
Když mi bylo 15, pracoval jsem v Disneylandu
v Merlinově magickém obchodě.
Tenhle nápis vlastnoručně vyrobil jeho majitel.
Na starých fotografiích je vidět, jak visí před obchodem.
O mnoho let později jsem ho našel na eBayi.
Z nostalgie jsem ho okamžitě odkoupil
a pověsil tady. Nemůžu tomu uvěřit.
Byl to obchod z Říše snů, dnes už je zavřený.
Tyhle věci jsem v Disneylandu prodával.
Kovbojové mě brali vždycky.
Já vím.
Tady je Victoria.
Měla opravdu vytříbený styl.
Jedna z mých nejstarších přátel.
Pořádná Amerika.
Šlo o zpodobnění určitého aspektu Ameriky.
A člověk se postupně stal jeho součástí.
Něco jsem našel.
Nevím, proč to tu mám.
Můj zub na řetízku.
Někde tam uvnitř skrývá malého kluka, který nikdy neodešel.
Koupil jsem ji před lety na eBayi,
mám ji rád, je trochu rozbitá.
Ale připomíná mi, jak jsem začínal.
Je to víra v něco dobrého, čistého a amerického.
Zdá se, že jste toho hodně nashromáždil.
Samé zbytečnosti. Třeba obálky časopisů.
Ve skutečnosti by měl člověk fotit spíš svůj byt.
Aby to pro vás něco znamenalo, když si vzpomenete.
A... víte, moc se za minulostí neohlížím,
ale teď tu točíme tenhle dokument.
Tohle jsou mé poznámky. A v takovém stavu jsou,
protože jsem se při vystupování šíleně potil,
poskakoval jsem, a pak odcházel promočený.
Tudy.
Steve šel k Lettermanovi.
Volal mi, aby se poradil.
Povídám mu: „To je vtipné. To půjde.“
Ptám se: „Kdy tam jdeš?“ A on: „Za pět týdnů.“
Neustále vás to žene, abyste podali co nejlepší výkon.
Tohle je Poklopfield.
VELKÝ POKLOPFIELD
Jako dítě mě fascinovala kouzelnická vystoupení,
při kterých kouzelníci přišli s kloboukem
a začali z něj tahat milion různých věcí. Říkal jsem si:
„A co z poklopce?“
Předváděl jsem to pro charity.
Johnny měl poslední týden a ptal se, jestli bych udělal Poklopfielda.
Věděl jsem, že jsem něco dokázal... ...alespoň podle Johnnyho.
Ze Tří Amigos. Moc se mi do toho nechce.
Tak jinak.
Je to spíš jak z Hlavy rodiny.
- Tak. - Pěkné.
Nosí se rozepnutá.
Tak jo.
Ponížení dokonáno.
Tři amigos mě hodně naučili.
Například jsem si oblíbil práci v týmu.
- Kam jdeme? - Míříme za zázrakem.
Už chápu.
Tohle je Paradise Café. Alespoň bývalo.
V osmdesátkách jsem tu sedával každý den.
Uchvátila mě tahle malba.
Na tomhle plátně se toho tolik děje.
- Inspirovala tě! - Inspirovala.
Je to skvělý obraz.
Člověk se hned cítí šťastněji.
Takže když jsem se chodíval, jednou mě to trklo: „Tři amigos.“
Kdy jsem ti přišel na mysl já?
Nikdy.
Byl jsem u Lorna.
Vyprávěl mi o Třech amigos.
Den nato jsem se vrátil do LA
a vyzvedl jsem u něj scénář.
A všechno to umění mi přímo vyrazilo dech.
Měl tam Hoppera. A taky Picassa.
Povídám: „Steve, kde jsi na to vzal?
Znám přece tvou práci.“
- A ty ses od srdce zasmál. - Jo.
Byla to rovná výměna.
Ne. Úplně rovná ne.
Byl to můj první film.
Pořádně jsme se neznali.
Nede, co to děláš?
Ale měl jsem hrát blízkého kamaráda,
rovnocenného v každém ohledu.
Musel jsem ztvárnit uvolněnou verzi sebe sama.
- Jsem Lucky Day! - Já Ned Nederlander!
A já Dusty Bottoms. Společně jsme...
Tři amigos!
Tak co jsi zjistil?
- Zjistil jsem... - No?
Že tě velmi ovlivnila
- ošuntělá malůvka. - Správně.
Zjistil jsem, že ses dost poflakoval.
- Ahoj. - Ahoj, kamaráde.
Co se ti na mně tak líbí?
Ty jsi roztomilý. Kdysi jsem s jedním točil.
Mějte se, pánové.
- Díky. - Naschle.
- Měj se, kamaráde. - Jdeme.
To bude náš finální záběr.
ZLATO, MYSLÍŠ, ŽE JE TO VTIPNÉ?
NEMÁŠ CHVILKU?
Když jeden ví, jak pobavit,
- vystačí si s málem. - Přesně.
Kdo je mistr komedie?
Někdo, kdo vyjde na jeviště a nikdy netrefí vedle?
Nic takového neexistuje.
- Jo. - Není to možné.
Není.
Potkal jsem Chrise Rocka.
„Ještě každý den píšeš?“ Samozřejmě.
- Píšete každý den? - Ano.
- Já píšu komiksy. - Vážně?
Jo. Tím se poslední dobou bavím.
Vlastní kresby?
Ne. Na to mám skvělého chlápka, Harryho Blisse.
- Harryho Blisse? - Jo.
- Je úžasný. - To je.
Chci vydat sbírku svých filmů, ale v komiksové...
- Teda. - ...podobě.
Pracujeme na kreslených částech.
Mladého Steva už nekreslím,
ale Stevův profil takhle zvládnu.
S bradou si musím pohrát, má takové...
Ucho není nijak výrazné, nemá velké uši, takže...
Na čelist se také musím soustředit, protože je spíš zaoblená.
Má celkem výrazný ohryzek.
Dobře se obléká, většinou ho kreslím v saku nebo něčem podobném.
Jako jeden z mála jsem si zahrál sadistického zubaře dvakrát.
Najdete, jak sedí Bill Murray v křesle?
Hodně lidí říká:
„Kvůli Stevovi se bojím zubařů.“
POMOCNÁ REDAKTORKA
Má stand-upová kariéra je plnohodnotný příběh.
Začátek, stať a závěr.
Ale filmy jsou jen takové anekdoty.
Začal jsem přemýšlet.
„Proč by anekdoty nemohly fungovat v komiksech?“
Perfektní.
Jeden vtip vydá na stránku,
ale těžko pokryje celou kapitolu. Chápete?
A přesně tak uvažuji o své kariéře.
Téhle knize rád říkám:
„Přijďte na vtipy, zůstaňte kvůli kresbám.“
Hlavně by se měla držet tématu,
- je to vzpomínka na filmy. - Pravda.
VÍCE O JSEM ŽENA NEBO MUŽ, PROSÍM.
To je Jsem žena nebo muž.
Ale ne. Nemůžu pohnout pravou nohou. Ochrnul jsem.
Pomůžu.
To byl pro mou kariéru důležitý film.
Máme nejméně pět vtipů...
- Stěžejních. - ...co mají být v knize,
ale ještě k nim nic nemám.
Ten korek tam nech.
Proč má na vidličce korek?
Aby nezranil sebe, ani nikoho jiného.
Vypadá to dobře.
Tady jsi jako Tommy Lee Jones.
Jako bych se šklebil na Michaela Caina.
To můžu spravit.
- Rodičovství by tam mělo být. - Rozhodně.
- Sakra. To mi vypadlo. - Říkala jsem si.
Je to vtipné, ráno se probudím
a vidím e-mail od Steva, odeslaný ve čtyři ráno,
s nápadem na komiks.
Říkám si: „Jo, to je super.“
Potřebujeme více příběhů.
Tak o dva nebo o tři.
Jestli na ně bude čas.
- Ten zařídím. - Nic než čas.
- Co? O co jde? - Vymyslíme to.
Jsme teprve v půlce září, komiks navíc zvládnu.
Prostě ho odněkud vytáhni.
Tenhle je k Roxaně.
K té toho máme víc, ne?
- Ano. - Textu.
- Jo. - Ano.
Podíllel jsem se na scénáří Cvoka.
Na Muži se dvěma mozky a Mrtví muži nenosí skotskou sukni.
Ale spoluautorství je jiné, člověk jen přihazuje.
Dostal jsem se k Roxaně a říkal si...
„Panečku, zvládnu to?“
Ale k čemu další Cyrano z Bergeracu?
Je přece tak dobrý.
„Ahoj, zlato. Dlouho jsme se neviděli.“
Uvědomil jsem si, že to, co mě přitahovalo, je ta touha.
Zasáhlo tě něco z toho, co jsem napsal?
Ano.
Kráčím po tvé oběžné dráze.
Visím nad tebou ve stavu bez tíže.
Jako ten modrý muž v Chagallově malbě.
Levituji, vznáším se nad tebou jako bludný polibek.
Touha je téma, které ve vaší tvorbě vídám často.
Nevím, jak přesně to popsat.
Provází mě to tak nějak odjakživa.
I ve Cvokovi nebo Pennies from heaven.
Chci žít ve světě, kde se ta píseň stane skutečností.
Musí existovat místo, kde se písně mění v realitu.
I Trhák pana Bowfingera je o touze.
Ten chlap chce ve světě něco dokázat.
Nejvíce ho naplní, když na konci filmu dostane balíček od FedExu.
Nechybí tam melancholie.
Je to hořkosladká čokoláda. Je to...
Je super hořká, žádné mléko.
Touha je niternou součástí...
...téměř každé jeho postavy.
A jediným, kdo to svede vyvážit,
je Martin Short.
Vezmu tě na takovou malou okružní jízdu po Santa Barbaře.
- Tohle je starý kabaret Magic. - Teda.
- Znáš Magic Castle? - Jo.
Tuhle jeho verzi mají na svědomí původní tvůrci.
Rád jsem tam chodíval, ale kvůli covidu ho zavřeli.
- Aha. Hezký příběh. - Viď.
- Trochu postrádá děj. A závěr. - To ano.
Ale pak by byl obstojný.
Všechno jsi naplánoval. Vyzvedáváme prádlo.
- Přivážíme. - Aha.
Je to...
Červená.
Doprava můžu. Jsme v Kalifornii.
Nemáš nikoho, kdo by tam to prádlo odvezl?
- Ne. - Takže si sloužíš sám?
- Ano. - Panečku.
Jen se předvádím, tohle je poprvé za 27 let.
- Prosím. Díky. - Děkuju. Naschle.
Považuješ se za dobrého řidiče?
- Ano. - Řídíš bezpečně?
Jak stárneš,
stáváš se postupně buď nejhorší, nebo nejlepší verzí sebe sama.
- To je svatá pravda. - Můžu tady parkovat?
A ze mě se stal lepší řidič.
Jsem příjemnější. Milejší.
Otevřenější.
Jo, 50 let předtím
- jsi byl pěkně nesnesitelný. - Přesně.
(KDYŽ BYL STEVE PĚKNĚ NESNESITELNÝ)
Roger ke mně přišel před pěti lety,
chodil jsem se ženou, která měla labradora.
Chtěl bys to? Sedni.
Později jsme se rozešli a Roger mi zůstal na krku.
Tak přines tu hračku. Běž. Šup!
Běž pro ni! Běž! Výborně.
S lidským poutem bych to nesrovnával,
ale rozhodně je to nádherný jednostranný vztah.
Tehdy jsem se k lidem nechoval zle, jen trochu nepřítomně.
Hlavou jsem byl vždycky jinde.
„Osobní dopis od Steva Martina.
- „Drahý...“ - „Jerry.“
„Tvůj dopis mi udělal velkou radost.
Ačkoliv je můj program nabitý,
rozhodl jsem se odpovědět osobně.
Umělci fanoušky často zanedbávají
a přestanou si jich vážit,
ale to se mně nikdy nestane, že ne...“
„Jerry?“
„Nevím, kdy vystoupím ve tvém okolí,
ale tu postel navíc nevyhazuj, třeba se objevím...
„Ve Flintu.“
„S pozdravem, Steve Martin.
P.S. Nikdy nezapomenu to odpoledne, co jsme spolu strávili v Riu,
tu procházku po pláži a pozorování...“
„skal.“
Mohl bys napsat:
„Steve nikdy nešlápl vedle, ve svém věku jezdí výhradně na vozíčku.“
Jsme na straně 37 ze 117.
Pojedeme, jak budeš chtít.
Měli bychom nejprve udělat hrubý náčrt,
hodit ho do scénáře, společně projít...
Je toho hromada. Projdeme dalších 100 stran?
„Jediná věc, která Martymu brání v získání Oscara v kategorii In memoriam,
jsou špatné filmy.“
„Nebyl jediný člověk, kterého by Martyho úspěch překvapil.
- Byly jich miliony.“ - Ne.
„Díky dobré životosprávě Marty svou kariéru přežil o 30 let.“
To jde. Označím ho modře.
„Jsme skvělý tým.
Padneme k sobě jako Ben Affleck a smutná tvář.“
Ten je skvělej.
„Za pár let budou Steva muset dokrmovat jako ptáče.“
To je vtipné. Označ to červeně.
„Steve píše, hraje na banjo a vymýšlí komiksy.
Je největší bavič...
To z něj dělá největšího baviče roku 1945.“
Tenhle mě nikdy nebavil.
- Ne? - Lidi se tomu smějí?
Smějí.
Tak na něm něco bude.
Tyhle jsou hrozné. Hrozně dobré.
„Má sex appeal jako krkanec po párku, který uvízl v roušce.“
„Krkanec po párku.“
Včera večer
jsem jel po Sunset Boulevard k Silver Lake.
A uvědomil si jsem, že je to jako projížďka mým životem.
Hollywood Boulevard, kam jsem jezdil v 16.
Kina, do kterých jsem chodil, kouzelnické obchody.
A hele, to jsem já.
Projížděl jsem se svou filmovou historií, lokacemi ze Cvoka.
Tady jsme ho točili. V tomhle domě.
Pamatuješ na můj sen o velkém domě na kopci?
Tak ten mám taky.
Celá ta cesta byla plná nostalgie.
A to je na LA tak zajímavé.
Odráží tvou osobní historii.
I krátká projížďka téměř kdekoli po okolí
plní funkci archeologické vykopávky, i když tak dávná zase není.
Vždycky jsem si z něj dělal legraci, protože je takové nesourodné.
- Ano. - Že jo?
Přesně to na LA milujeme.
Je to prostě milé.
Architektura.
Některé budouvy jsou staré přes 20 let.
Tady vidíme řecké obrození.
Vlastní ho Řek, každý den se znovu rodí.
Tady mají vránu.
A tady už bránu.
V LA jsi nula,
dokud nevlastníš barák s pořádnými dveřmi.
Tři, dva, jedna...
Akce.
Sheila studuje umění konverzace.
Vzděláváte se v konverzaci?
Ano.
Jak Příběh z Los Angeles vznikl, o čem jste tehdy přemýšlel?
Je to taková umělecká koláž.
Spojil jsem své životní zkušenosti s uměním.
Martin Mull řekl:
„Lidé si myslí, že umělci mluví o teoriích a nápadech.
Ve skutečnosti jen řešíme, kde sehnat barvy.“
Jo.
Každá postavá má vlastní příběh.
Štěně je trochu přehnané, ale přivřít oko
je zde žádoucí.
Promítl jsem do toho všechno.
Své zkušenosti s láskou a milostnými vztahy.
A dohromady to dalo film.
Obvykle se zajímavým lidem vyhýbám,
vedle nich musím také být zajímavý.
Připadám vám zajímavá?
Jen říkám, že když jsem s vámi,
zjišťuji, že se předvádím.
Tak se snaží zaujmout blbci.
STEVE MARTIN SI VZAL VICTORII TENNANT V ŘÍMĚ
Oženil jste se. Kam jste jeli?
No, do Říma. Oba najednou, což bylo skvělě.
Příběh z Los Angeles byl takový nástroj rozmaru.
Připadala mi romatická, ta představa, že světla...
MĚL SIS ŘÍCT O JEJÍ ČÍSLO
...jim pomáhají dát se dohromady.
Tak jsem o tom přemýšlel.
Poznal jsem svou ženu, cosi vnesla do mého života.
Když potkáte tu pravou, všechno se umoudří.
A o tom ten příběh ve své podstatě je.
Četla jsem článek o indukci a moji bratři zjistili,
že lze vygenerovat proud v králících, když...
POLIB JI, BLBČE
Dokáže láska změnit život?
Toto to velmi důležitá část vašeho života.
Spíš se snažím říct, že takhle život ve skutečnosti nefunguje.
Ale není hezké si třeba jen na hodinu a půl představit, že ano?
Asi bych měla jít.
Plánujete v budoucnu založit rodinu?
Plánujeme?
Aha, musím odpovědět!
Víš, oni se ptají, a ty pak odpovíš.
Tohle bude v tištěné verzi vypadat skvěle.
„Pokrčení rameny.“
Když jsem si Victorii bral, byl jsem jí okouzlený.
Uměla pobavit, rozesmát, byla velmi chytrá.
A taky Angličanka.
Náš vztah se jednodušše přelil v milostný.
- Nejlepší přátelé. - Nejlepší?
- A to jako odkdy? - Jsme si blízcí.
Také jsem si říkal: „Měl bych se oženit.“
Což není ten správný důvod. Člověk se nemůže nutit.
Já ano.
Odjet na tři měsíce a žít v hotelu,
to je pro lidi bez partnera.
Z hotelového pokoje manželství navigovat nemůžete.
Vždycky jsem měl pocit, že ve vztazích
se něco nutně musí pokazit.
Víte?
Jak to najdu?
„Vtipy.“
Napsal jsem takový příběh o tom, jaké to je točit filmy.
„Dostal jsem skvělý scénář s názvem Muž zázraků.
Byl jsem nadšený.
Mou postavou byl falešný léčitel, bezcitný podvodník.
V hlavě jsem si představoval Burta Lancastera jako Elmera Gantryho.
Pečlivě jsem se připravoval,
učil jsem se Irský step, aby má postava
mohla odhodlaně tančit po pódiu.
Obarvil jsem si vlasy na hnědo, abych nebyl Steve Martin.
Poskakoval jsem po pódiu, s vervou recitoval kázání.
Hrála tam spousta vynikajících herců.
Začal jsem si malovat vize různých cen a ocenění.
Namísto toho se po uvedení filmu v prvním řádku prvního hodnocení psalo:
‚Zbystřete, když si Steve Martin jde pro barvu.'“
Stala se z vás velká filmová hvězda,
od dob prvních stand-upů.
Natočil jste samé trháky a teď přicházíte s dalším.
Vyšel váš nový film.
To vyšel.
- Co tím myslíte? - To vám hned povím. Víte...
Mnohem více než natáčení
si ve skutečnosti užívám propagaci filmu.
- Účast v pořadech. - Ano.
Předvádění ukázek.
Kdybychom mohli točit jen ty ukázky,
víte, to by byla práce snů.
Takže vás vlastně
ani tak nezajímá samotné natáčení,
- raději děláte reklamu. - Točím,
ale jen abych pak mohl dělat rozhovory a ranní talk show.
Tady skladuji své scénáře.
Když jsem začínal točit, řekl jsem si: „Fajn,
musím natočit 40 filmů, aby jich alespoň pět uspělo.“
To jsem si myslel, natočit film je totiž neuvěřitelný cirkus.
Nemůžete předvídat, jestli se povede.
Letadla, vlaky, automobily.
Nepředstavil jsem se.
Del Griffith, světla a příslušenství.
Ředitel prodeje, oddělení sprchových závěsů.
John Candy byl velmi citlivá a složitá osobnost,
opravdu jsme si rozuměli.
Měl takovou krásnou scénu...
Číst ji nebudu, ale podívejte, jak dlouho mluví.
Jsme ve stanici vlaku a on mi vypráví celý svůj život.
Stál jsem naproti němu a tekly my slzy,
zatímco on hrál.
A celé to vystřihli.
Nechápu proč. Možná kvůli tempu,
asi na konci nechtěli dlouhý proslov.
Zkrouhli ho na větu, dvě.
Já nemám domov.
Marie zemřela před osmi lety.
Líbilo se mi hlavně,
když říkal: „Čas od času k lidem přilnu,
jako třeba teď k tobě, obzvlášť v období svátků.
Kolem března, června a října to zvládám.
Ale je to těžké.“
A pak: „Tentokrát jsem se nemohl odpoutat.“
Dostalo se mi to pod kůži. Chtěl jsem přestat točit.
Člověk do těch filmů dá celé srdce.
Dumáte nad nimi, tvrdě dřete, pracujete.
A za dva roky je z nich jen další snímek na poličce.
Blázni a poloblázni. Věděl jsem, že je to propadák.
Zkušební promítání nedopadlo dobře.
Vzpomínám, jak jsem jel po Ventura Boulevard v Kalifornii
a viděl plakát s mým obličejem a čepicí Santa Clause.
Pomyslel jsem si: „Letos to budou těžké Vánoce.“
KÉŽ BY SPADL METEORIT.
Jak zlé to bude?
Jako Blázni a poloblázni. Tak moc.
Příšerné, příšerné.
- Je to špatné, opravdu špatné. - Já vlastně nevím...
Mohu jen rychlou otázku?
- Raději ne. - Jen jednu.
Musí se vás ptát.
- Jednu. - Vy nejste... nejste od novin.
- Jak to... - Takže?
- Otázka je... - Žádnou nemáte.
Proč už nejste zábavný?
- Aha. - Steve!
Tehdy jsem se cítil ztracený.
S Victorií jsem životem dál kráčet nemohl,
ale když jsme se rozváděli, řekl jsem jí, že to není její vina.
Možná jsme byli na vině oba, ale nejspíš jsem za to mohl já.
Rozvod se stal začátkem otevření bezedné jámy.
Možná k tomu můžete vymyslet popisek.
Vlastně je to...
...takhle přesnější.
Žádný popisek není třeba.
Byla to krize středního věku.
Období, kdy jste... Kdy jdete... pokračujete dál,
abyste všem dokázali, že nejste jen plácnutí do vody.
Řeknete, že něco napíšete
A pak zase něco jiného.
Neustále něco dokazujete a dokazujete.
Práce mi přinášela obrovský pocit naplnění,
díky ní jsem mohl sám sebe respektovat.
Uvědomil jsem si, že pokud nejsem pracovně vytížený,
mám pocit, že mě lidé nebudou mít rádi.
To ve vás zanechá určitou prázdnotu, traumatizuje vás to.
MLÉKO, VEJCE, JOGURT
Četl jsem tehdy knihy o tom, jak sám sobě pomoci.
Myslel jsem, že se má mluvit o všem.
V letadle jsem s úplně cizími lidmi sdílel
své nejhlubší myšlenky.
NOMINACI JSEM NEČEKAL. ALE LIDÉ ŘÍKALI, ŽE JI DOSTANU. KDYŽ SE TO NESTALO...
Myslel jsem, že je to normální.
ZABIJTE MĚ, PROSÍM.
Jak tu díru zacelit.
Myslím, že to je podstata toho,
co žene umění kupředu.
Vzniká z vnitřního uvědomění vlastní prázdnoty.
Když jsem začal uvažovat o divadle,
otevřel se mi nový horizont.
Měli bychom nahlédnout do hry, co jsem napsal, jmenuje se WASP.
Přistihl jsem se, jak píšu věci, které bych do filmu nikdy nevepsal.
Řekl bych, že je celkem dojemná.
WASP je o nukleární americké rodině
a hluboké emocionální dysfunkci, která dřímá pod povrchem.
Ta slavná výměna, kterou Steve měl
se svým otcem na premiéře Cvoka,
tu do WASP zakomponoval.
Chlapec má za úkol postavit model do školy.
Ukáže ho tátovi: „Tak co myslíš?“
No, Frank Lloyd Wright nejsi.
Členové rodiny mají takový skrytý problém,
na první pohled se jeví mile,
ale ve skutečnosti trpí hlubokým emočním odloučením,
panuje mezi nimi jistý chlad.
Naše rodina žila v Texasu. Bylo mi pět,
máma se toužila přestěhovat sem.
Chtěla, aby táta šel k filmu.
Pak jsme se přestěhovali do Orange County a koupili dům za 16 000 dolarů.
Začal pracovat s nemovitostmi?
Tenkrát to byl žádaný obor.
Zajistit tehdy rodinu
z toho, co vám vynesl film, nebylo možné.
Nepamatuji si, že bychom se objímali.
Žádné projevy náklonnosti.
Mé dítě mě naplňuje radostí,
takže přemýšlím, proč tomu tak nebylo u mého otce.
V jedné scéně z WASP rodina společně večeří.
Ticho u rodinného stolu.
Nezájem z otcovy strany.
Myslím, že nejvíce ze všeho... se mi povedla postava otce.
Jeho syn si chce koupit kolo a on říká:
„To bys musel pracovat. Vydělat si.“
A syn: „Myslel jsem, že možná...“
„Kolo je přepychové zboží.
Víš, co to znamená?“ „Ne.“
Když ho vlastníš, ostatní lidi tím naštveš.
Třeba náš krásný zelený dvorek, ten je přepychový.
Mohl by být méně zelený, ale o tom teď nemluvím.
Pracuju na něm.
Možná víc, než bych měl. Vrážím do něj peníze.
Ale pro mě je to přepych, kterým můžu ostatní otravovat.
Táta se na mě jednou naštval,
protože jsem si koupil kraťasy za čtyři dolary.
Hrozně tehdy vyváděl.
Byla to pálka. Ale našetřil jsem si na ně sám.
Od té doby jsem si od rodičů nevzal žádné peníze, od svých deseti let.
„Říkám, že na přepychové zboží si musíš vydělat.
Takže jestli to kolo chceš, budeš muset pracovat.“
Ve městě už pár let vlastníme malý pozemek.
Můžeš tam po škole o víkendech chodit.
Když na něm postavíš barák, tak ti to kolo pořídíme.
- Tati. - Chápu, už se nemůžeš dočkat.
Postavit barák není jen tak,
ale jsou to dávné tradice, předávané
lidmi z Gondwany, kteří žili na pláních Golgoty,
založené na Chammurapiho zákoníku,
rytého klínopisem na branách Babylonu...
„...převzaté z kryptogramů hádanky Sfingy,
posbírané z Ratdoltova prvotisku.
Seslané rychlonohým Merkurem, když zatracenci...“
Každý nějak trpí,
ale časem kámen z boty vyklepe.
Umělci si ho v botě hýčkají, a tak vzniká umění.
Chápete?
Nakonec vás přestane tlačit.
Text písně What a swell party se mi v obýváku zjevily psané krví,
seslané Bohem samotným, vyryté svatou lžící Svobodných zednářů.
Synu, moc toho spolu nenamluvíme.
Vlastně, co si pamatuju, nemluvili jsme spolu nikdy.
Před pár lety mě napadlo,
bohužel jsem se tě na to nikdy nezeptal,
ale přemýšlel jsem,
co máš v plánu se s vým životem?
Stojí to za něco?
Je to skvělé. Prostě skvělé.
O svém otci toho moc nevím.
JEN VRAŽDY V BUDOVĚ, 2021
Nemyslím, že byl dobrý člověk.
A celý život mě to strašilo.
4. LEDNA 1996, MILÝ „TÁTO“
Tohle jsem napsal... v jakém roce? 1996.
Dlouho předtím, než jsem vydal vlastní životopis.
Byl to takový nácvik na některé z jeho částí,
které se týkaly mého otce a života doma.
Milý „táto“.
„Táto“ píšu do uvozovek, když jsem byl malý,
tak jsi mi řekl, ať ti neříkám táto, ale Glenne.
Takže jsem vyrostl bez táty.
Vychoval mě Glenn.
Ten dopis začíná velmi vyčítavě.
A končí smířlivě.
Píšu v něm o tom, jak jsem se svými pracovními úspěchy
chtěl ve skutečnosti zavděčit jemu.
Můj přítel Terry řekl takovou věc,
která navždy změnila můj přístup k vlastním rodičům.
Řekl: „Pokud chceš svým rodičům něco sdělit, udělej to hned,
jednoho dne tu nebudou.“
Od té doby jsem je začal pravidelně navštěvovat a mluvit s nimi.
Bral jsem je na oběd.
Člověku dojde, čím si procházel.
Každý v něco doufá, o něčem sní.
Žil pod velkým tlakem, musel živit rodinu.
Muselo to být nepředstavitelně těžké.
Má matka chtěla pracovat.
Vzpomínám si, jak jí otec řekl: „Moje žena přece nebude pracovat.“
Přesně jako z filmu.
Se svým otcem opravdu soucítím,
neměl prostředky na to, aby svůj sen proměnil ve skutečnost.
Jak se na něj díváte dnes?
Já... mám ho rád.
Měl skvělý smysl pro humor.
To jsem nevěděl.
A... trochu si přeju, abych s ním teď mohl mluvit.
Vychválili mě za příběh o otci pro New Yorker.
Dostal jsem dopis od jedné ženy, psala v něm:
ROZHOVOR V 92ND STREET
„Četla jsem váš článek, a pak ho dala i manželovi.
A ten povídá...“
Promiňte.
Nemusíte spěchat. Napijte se.
Kéž bych nebyl v televizi.
„Povídá: ‚Dáš mi číslo na našeho syna?‘“
Tedy.
- Neměli bychom končit? - Ano, co nevidět.
Když pojedeme dál, zabiju se.
Co se mi zdálo?
Zdálo se mi, že mě jakási žena vzala na pole, aby mi ukázala můj vlastní hrob.
Hrob byl otevřený a ležela v něm kostra, moje kostra.
A ta kostra se široce usmívala.
Otočil jsem se na tu ženu a říkám:
„Znamená to, že je možné, aby člověk zemřel šťastný?“
Odpověděla: „Ano je.“
Tak se ptám: „Co potřebuji, abych zemřel šťastný?“
A ona jen: „Dobrodružství.“
Říkám: „Jako jezdit na vodopády a cestovat po světě?“
Povídá mi: „Ne, lidi.“
Nacvičíme si to, za týden hrajeme.
Když jsem po rozvodu znovu začal hrát na banjo,
pomyslel jsem si: „Určitě mě zkritizují.“
Tak je to vždycky.
Během covidu jsem nehrál.
„Komik, který se stal hudebníkem.“ Nic horšího už být nemůže.
- Hezké. - Rok a půl.
Trochu se zadrhávám.
Nechci, aby to slyšel Béla Fleck.
A ono nic.
HUDEBNICE
Kdyby existoval seznam všech věcí, kterých si Steve cení,
na první příčce by stála obtížnost realizace.
Steve je osobností, která se ráda v něčem zdokonaluje,
vše zkoumá do hloubky, dokud tomu skutečně neporozumí,
načež to celé zahodí, protože už není co zlepšit.
Když tě slyším hrát na banjo,
trochu mě mrzí, že jsem nikdy neoprášil svou starou lásku
k nástroji.
Mohli jsme se spojit.
- Na co jsi hrál? - Na džbán.
Číslo dvě, dokončete mou větu.
„Bude to znít trochu divně, ale...“
„Jsem teď nahý.“
No, to...
RANDE
Jezdívali jsme si odpočinout na Svatého Bartoloměje.
MALÍŘKA & PŘÍTELKYNĚ
Jen já, Eric a Steve.
Steve nechtěl být svobodný.
Tím jsem si jistá.
Když potkal nějakou ženu, která si četla knihu
pomyslel si: „Měli bychom si vyjít.“
Zdravím.
Všiml jsem si, co čtete. Starosta casterbridgeský.
To mě zaujalo,
závěrečnou práci jsem psal na Thomase Hardyho...
Jste osamělý už dlouho?
Chci potkat někoho, s kým mohu mluvit, poznávat se.
Na zdraví.
Nemůžu si pomoct, jsem nervózní.
Proč? Neděláte nic špatného.
Máte ráda procházky v parku?
- Za deště! - Bože!
Musíte vidět Obchodníka s hudbou.
- Protože... - Toho miluju!
Vzpomínám na jedno rande.
Šli jsme na večeři a ona se posadila vedle Stevena Spileberga.
A zdálo se, že si náramně rozumí.
Tahle dáma vás vždycky tak trochu pošťuchovala.
Takový já vůbec nejsem.
Na cestě domů se mě ptala:
„Proč nemůžeš být víc jako Steven Spielberg?“
Usměj se, ty hova...
Řekl jsem si: „Fajn, tímhle to pro mě končí.“
- Tohle je... fajn. - Dali jsme málo.
Jenom si tady...
Oživíme to.
Zuřím.
Přitvrdilo se.
Mám... nikdy bych nezahlásil trojku,
Dvě.
- Jedna pod. - Ano.
S výjimkou Anne. Skutečně hrajeme...
jako páprdové.
No tak, kde to vázne?
Ale kdo mluví jako páprda?
Já jsem takový ten mladý, improvizující švihák.
Ty jsi ten: „Takhle ne!“
- „Jedna...“ - Jsme jako ten Podivný pár.
- Já vím. - Jasně.
Povím vám, co mi tenhle zážitek dal.
Nikdy nechci režírovat dokumenty.
Představa, že musíte sedět
a hledat něco, co stojí alespoň trochu za to, zatímco my tady...
Takže, jak jste potkal Anne?
Člověk si nejprve skládá obrázek,
- poznali jsme se... - Po telefonu. Ano.
Pracovala jsem jako ověřovatelka v New Yorkeru.
První, co jsem s ním ověřovala,
byl příběh, ve kterém někdo dostane pokutu a celé se to vymkne kontrole.
Volala jsem mu a říkám:
„Vím, že jde o komedii, a že nemá být realistická,
ale pokud to chcete mít úplně přesně,
můžeme udělat tohle.“ A on na to:
„Určitě. Pak to bude nejen přesné, ale také směšné.“
A od té doby jsme zůstali v kontaktu.
Napsal příběh o své rodině, který byl velmi osobní.
Mluvila jsem s jeho sestrou Melindou. Se spoustou jiných lidí,
časem jsme spolu po telefonu rozprávěli jako přátelé.
Řekl jsem psychiatrovi, že nemohu dostat z hlavy jednu ženu.
Byli jsme na Bartoloměji a on celou dovolenou opakoval:
„Anne Stringfield, Anne Stringfield. Krásné jméno, ne?“
Za pár měsíců mě pozval na oběd s přáteli, který pořádal.
Oba jsme přijeli brzy.
Přivezla jsem křížovku z New York Times s tím,
že dorazím první, někde si sednu a budu luštit.
Ale Steve už tam seděl a luštil tu samou.
Asi není moc lidí, co si řeknou:
„Kouzelné triky, banjo. To je chlap pro mě.“
Ale já... Já k nim patřím.
Umí takový trik se dvěma kartami.
Zezadu, zepředu, dvě karty.
Jedna z nejúžasnějších věcí, co jsem kdy viděla.
Dodnes přesně nechápu, jak to funguje.
Vezmu jednu z karet...
...takhle ji přehnu, aby byla obrázkem navrch.
Teď vezmu druhou kartu...
...přehnu v půlce...
...také obrázkem ven.
Takhle ji zastrčím.
Moc mi to nejde, nedělal jsem to roky.
Teď jsou zadní stranou navrch a obrázkem dovnitř.
A teď přijde ta zábavná část.
Když tuhle kartu vezmete a prostrčíte...
...je obrázkem ven.
Tady vidíte, zadní strana uvnitř, a tady už celá karta.
Kompletní. Teď je otočím.
Udělám to samé. Prostrčím kartu.
Ta se otočí. A znovu, tady ji vidíte celou.
Nejlepší na tom je,
že jediná část, která se otáčí je ta, kterou jsme prostrčili.
Takže...
Tohle je ta prostrčená část,
a tohle neprostrčená.
Můžete...
A to je celé.
Naučil mě to chlápek na Floridě. Šel jsem do klubu.
Ukázal mi to a já oněměl úžasem.
Povídá: „Naučím tě to.“
Ukázal mi jak na to,
ale já pořád nechápal.
Steve měl vystupovat v muzeu.
To je Ming... Ne, čínská keramika.
Čínská. Mingská do ní spadá.
Ano. A můžeme se vás zeptat,
kolik tyto předměty stojí?
Nerad se bavím o hodnotě věcí,
lidé se na ně pak dívají
a hlavou jim běží jen jejich cena.
Hele, fajn obraz, stojí čtyři miliony dolarů.
Takže bych spíš... Řekněme, že ceny začínají na 300 000
a končí někde kolem milionu, dvou.
Dva miliony dolarů? Neuvěřitelné.
Jo, jdou na odbyt.
Například tento kousek za mnou... Bože.
WINSLOW HOMER, PROTIPROUDY
Má to v oku. Víte, co se stalo na...
...cenách Marka Twaina? Bylo to ve Washingtonu.
Všichni jsme se sešli... Pořádala se večeře... tam.
Proto bych neměla vyprávět já,
ale někdo, kdo to podá lépe.
Večeřeli jsme v Národní galerii.
Den předtím dostal Cenu Kennedyho střediska, sedělo tam asi 200 lidí,
velká večeře, kolem byly rozvěšené obrazy.
Jedna slečna se postavila a říká: „Vsadím se,
že Steve zvládne pojmenovat všechny autory obrazů, které tu visí.“
Steve se postavil.
A začal se procházet kolem.
„Hopkins, Watkinson, Wilkins, July.“
Obešel stůl a vyjmenoval každičkého autora obrazů na stěnách,
celou tu místnost v Národní galerii.
Byl to neuvěřitelný výkon.
Jakou roli hraje umění ve vašem životě dnes?
Rozhodně ho stavím na třetí místo.
Má žena a rodina, vystupování.
Psaní, to, co děláme. Prostě umělecké vyžití.
A tohle je dobrý...
...koníček na zpestření.
A předtím?
Bylo první.
Rád je obdivujete a teď je sdílíte.
Prozradíte nám proč?
SOUKROMÁ SBÍRKA STEVA MARTINA
To je velmi soukromé, osobní, a...
no, alespoň bylo.
Změnilo se to, že jsem poznal svou ženu.
Mé soukromnické já se mohlo odpoutat.
A umění už nebylo mou jedinou spásou.
Jste úžasný. Všechno to umění,
jen abyste dokázal,
- že nejste jen komik. - Ano. Správně.
Dlouho se chci zeptat. A lidé také.
Říkám si: „Proč? Odpověď všichni známe.“
Kdo je de Kooning?
De Kooning je stěžejní americký...
Viděl jste film Pollock?
Viděl jste film
Ve službách papeže o Michelangelovi?
Viděl jsem Madame X s Lanou Turner.
V pozadí visela nádherná abstraktní malba,
všichni o ni předstírali zájem.
Myslím, že se jednalo o de Kooniga.
„Zájem o filmy jsem ztratil ve chvíli,
kdy filmy ztratily zájem o mě.
Po čtyřiceti letech se mé nadšení vyčerpalo.
Víra, že se vyplatí investovat čas,
která přehlušovala jedovatá hodnocení,
chránila mě před soudem komerce.
Člověku nakonec dojde plyn.
Sbohem, filmy. Užili jsme si to.“
Skvělé. Líbí se mi ta poslední věta.
Mohlo by to být jen psané, s pár margináliemi.
- Ano. - Mávaly by.
Ty nesmí chybět.
Pořád jsme nevymysleli název.
- Myslel jsem, že ano. - Jsme si jistí?
„Vzpomínky na filmy a jiná rozptýlení.“
A co to „Jednička na pochodu“ nebo...
- To byla další možnost. - Jo.
Jednička na pochodu.
Líbilo se mi, jak jsi v té gumové póze.
Ano, mě taky a...
Kniha je o tvé filmové kariéře.
Lidé očekávají, že to bude velké, určující...
Teď vím, co si o mě myslí.
Přesně.
- Přesně. Jo. - Takhle...
Ano. Vyfoť to.
Tohle je přesné.
- Může tě vyfotit? - Dobře.
JEDNIČKA NA POCHODU: MŮJ ŽIVOT U FILMU A JINÁ ROZPTÝLENÍ
JEDNIČKA NA POCHODU!
Člověk se ožení, má děti, pracuje,
jeho dítě pak odroste a najednou je mu 60 nebo 70,
děti se odstěhují.
Můj život je úplně naruby.
Začal jsem velmi brzy tvrdě pracovat,
pak se šťastně oženil
a skvělého potomka splodil až nakonec.
No a... Jsem za to rád.
Tyhle už mám hotové.
Podepisuji...
...šest tisíc kopií.
- Ne, vážně? - Ano.
Právě jsem si nastavil iPad, teď podepisuji,
občas během oběda.
Necháte si pomoct?
Ne, to by... to by nebylo správné.
Ve vašich filmech jsme napočítali 27 dětí.
RODIČOVSTVÍ
HLAVA RODINY, HLAVA RODINY 2
DVANÁCT DO TUCTU, DVANÁCT DO TUCTU 2
Mluvil jsem už o tom, jak mi filmové otcovství
vydláždilo cestu ke skutečnému?
Také jsem býval malý.
Jenom máš spoustu starostí.
RODIČOVSTVÍ
Začal jsem točit filmy s dětmi.
Dělal jsem to rád, říkal jsem si:
„Skvělé. Sklízím jen to nejlepší.“
Tři hodiny denně, pak se vrátí domů s rodiči
a já věděl, že to je ta náročná část.
Nic mi není, tati!
A hezky nahoru, ven ani na krok. Máš zaracha.
A pak měla děti Diane Keaton.
Seděli jsme u ní, její dcera si hrála na dvorku
a já si pomyslel: „Na našem dvorku si taky dokážu představit dítě.“
Bylo to moc hezké, jevil očividný zájem
a choval se velmi vřele...
HEREČKA
...k Dukovi, mému malému darebovi.
Byl úžasný.
Překvapilo mě to, choval se tak laskavě.
- Co vy jako otec? - Ano.
Bavíš se? Tak to jsi zlobivá, zlobivá!
Když jsem začala cítit, že bych s ním chtěla být,
napadlo mě: „Doteď neměl žádné děti.“
Kdybychom spolu žili, tak by mě asi žádné nečekaly.
Neustále jsem měla na paměti,
že se budu muset vzdát našeho vztahu
nebo představ o rodině.
Podle mě dítě také nečekal.
Nepřemýšlel nad tím.
Nejspíš proto, že jeho dětství nebylo něčím,
co by chtěl pro někoho replikovat.
Nic ho k tomu nenutilo.
- Georgi? - Nino?
Zlato, musím vědět, jak se k tomu stavíš.
Psi nemají!
Bože. Co děláš? Stůj!
Ne! Ne! Ne!
Jsem nadšený. Rozhodně jsem pro.
Vážně?
To si piš.
Zavolal a řekl: „Sedíš?“
Povídám: „Jo.“ A on: „Výborně.
Mám velkou novinu.“ „Jakou?“
Budou z vás rodiče.
„Anne je těhotná.“ Ptám se: „Kdo je otec?“
Takové věci se mužům v mém věku nedějí.
Prosím vás, Picasso plodil až do 70 let.
No jo, ale Picasso. To je Picasso.
Jediný člověk v dějinách, co měl děti i v 70.
Byl umělec, ti si mohou dělat, co chtějí.
Ale já... Já jsem jen... obyčejný Joe.
Mám uložené, jak mi zavolal z nemocnice.
Vidět, že se cítí natolik pohodlně, aby takhle otevřeně projevil své emoce,
to jen těžko něco přebije.
- Už je tu. - Výborně.
Skvěle. Máte to za sebou.
Je to holčička! Výborně. Blahopřejeme.
Svědkem skutečné lásky jsem se ve svém životě poprvé stal,
když se mi narodilo dítě.
Je to holčička.
Ty mám rád.
Podíval jsem se na Anne s naší holčičkou v náručí,
dívala se jí do obličeje
a nikdo jiný pro ni v tu chvíli neexistoval.
JESTLI JE TO VTIPNÉ, ZAPLAČ JEDNOU. DVAKRÁT, JESTLI NE, JASNÉ?
Hrdě dnes stojím ve Washingtonu,
což je, jak jsem nedávno zjistil, hlavní město.
A byla mi udělena tato prestižní cena Marka Twaina,
jediné americké ocenění za komedii, na kterém záleží,
s výjimkou peněz.
Zbystřil jsem, protože Steve se změnil.
Úplně obrátil směr.
Rozhodně se vzdálil od stand-upu. Ale ne úplně.
Lidé tvrdí, že umění filmu je výsledkem společného úsilii...
ČESTNÝ OSCAR
...takže když mě takhle vyzdvihnete a oceníte, znamená to...
...že se mýlí.
Zbožňuje to. Je tak zábavný.
Stále k popukání.
Pacholek.
A já...
...cenu poníženě přijímám.
OCENĚNÍ ZA CELOŽIVOTNÍ DÍLO
Lepší by to bylo jen tehdy,
kdyby byl nominovaný ještě někdo jiný.
Abych měl pocit, že jsem někoho porazil.
Děkuji mockrát.
- Zdravíčko. - Těší mě, Brandy O'Toole.
- Ráda vás poznávám. - Já vás také.
Řeknu vám,
- jak to dnes bude. - Dobře.
Za 10 minut začneme rozhovor pro Emmy.
- Dobře. - Tudy.
Takže proběhne výtah Emmy.
Chvíli pobudeme, pak přijde focení skupinové a po jednom.
- Fajn. - Potom se přesuneme.
- Dobře. - Půjde to rychle.
Všechno je...
Jsou chvíle, kdy nechcete být před kamerou?
Očekávám to, ale momentálně natáčím seriál.
- Ano. - Hraju celkem nezvyklou roli.
Takže co teď? Kostýmy?
Ahoj, Seleno.
Tyhle by mi určitě padly.
- Vyměníme se. - Slušely by ti.
Viď. Vy... zdravím. Jmenujete se?
Ano. Amber.
Neměl jsem tam hrát, ale požádali mě.
Říkám: „Šlo by to v New Yorku?
Musím být s dítětem.
Nemůžu jen tak na tři měsíce odjet do Atlanty jako dřív.“
Ale pak mi došlo, že jako scénárista tam stejně budu každý den.
- Marty. - Jo?
K tomu dokumentu s tebou chtějí dvouhodinový rozhovor a číslo.
Proč jsem to udělal? Měl jsem sen
Tohle zrovna nepotřebujeme, ale díky.
Hezké.
Smích máme rádi. Ano. Skvělé.
Mladíku?
Skoro tomu nevěřím. Je mi 76 let.
- Ano. - A mám úspěšný seriál.
- Ano. - To není... Takhle to nechodí.
- Ne, chodí. Může. - Jo.
- Může? - Ano.
Kdo jiný v 76 úspěšně točí?
Jane Fonda a Lily Tomlin.
Pravda. To je fakt.
- Takže mám pravdu. - Myslím, že ano.
- Vyhrál jste, já jsem si to... - Vyhrál jsem.
- ...užil. - Skvělé.
DOPIS OD STEVOVA OTCE
V roce 1996 mě přemlouval, abych si pořídil dítě.
To je... už nějaký pátek.
S tříletou dcerou po šedesátce
nebudeš muset řešit žádný rozvod.
Tvé vztahy budou dávno zajeté a zodpovědné na to,
aby se takovým směrem ubraly.
Pokud je pro tebe Roger důležitý,
jen počkej, až budeš mít dítě.
Nejen, že se poučíš z vlastních chyb.
Ale také se poučíš z mých,
protože jsi nadaný pozorovatel lidské povahy.
Ahoj, tady táta.
- Je 18. března 2020. - Tady Stevie!
STEVOVY VZKAZY PRO DCERU
- Ze Santa Barbary... - Stevie zdraví!
Zrovna mi došlo, že jsem ti nikdy neřekl, jak tě mám rád, viď?
Nikdy? Nechce se mi tomu věřit.
Každopádně mám. A ty...
Tebe i mámu, chtěl jsem vám to říct.
Nevím, jestli jsem dobrý nebo špatný táta. Špatný snad ne.
Nevím, jak vypadá ten dobrý.
Ale... jsem laskavý.
Na oslavách pro ni dělá kouzelnické triky.
Ale... zatím ji nějak... neuchvátily.
Měl jsem pravidlo.
Nikdy nedělat triky pro děti mladší osmi let.
- Ano. - Jo.
Učí ji hrát na banjo.
Když se rozruší, dokáže ji uklidnit.
Prostě... Napraví to tím, že ji rozesměje.
Takový malý zázrak.
Až se vrátím, přijdou se mnou i změny.
To si teda piš. Žádná zábava, žádné hry,
jen těžká, přetěžká dřina.
Nechává ji upravovat mu vlasy, a pak řekne:
„Sluší mi to? Chci se totiž líbit mámě.“
A ona: „Moc ti to sluší.“
Může jí dát všechno, co mu chybělo u vlastního otce.
To dítě nikdy nebude trpět nedostatkem lásky.
Co říkáte na účast své dcery ve filmu?
Nelíbí se mi to.
Zažíváme doma tolik radosti, nechci, aby se to něčím pokazilo.
Lidé chápou, že nechcete své děti vystavovat.
Ale je součástí příběhu,
tak tam dáme tuhle postavičku, která bude představovat... dítě.
Vstupenky, prosím.
Naše vystoupení trvá hodinu a 55 minut.
Myslím, že ideální délka je hodina a 48 minut.
No, můžeme třeba vyškrtnout tvoje banjo.
Teď mám parťáka.
Díky němu je všechno o tolik jednodušší.
Když zkusíme něco nového a nevyjde to...
Ano.
Tak mám někoho, na koho se můžu podívat a říct: „Aha.“
Co když Marty zemře?
Proč se směju?
Co byste dělal?
Asi bych s tím přestal. To myslím vážně.
- Opravdu? - Ano. Ano.
Co taky jiného? Je to...
Svou kariéru nevnímám jako: „Velký návrat!“
Nevím.
Nepřestávám se divit, vážně.
Byl jste stand-up komik,
ale najednou jste zjistil, že vám vyhovuje práce v týmu.
Raz, dva, tři, slyšíš, Steve?
Jo.
- Nečil se. - Stojíš vedle mě.
Včera večer jsi mě neslyšel.
Měli byste jít pryč z toho sluníčka.
Docela to jde.
Jsme tak šťastni...
A přesně proto to nenosím.
Jediný Kanaďan, co odmítne Městečko Schitt's creek...
„...co řekne ne Městečku Schitt's creek?“
- „Odmítne“? - To jsem říkal.
Zkontroluju, že máš auto v garáži
A milerád vystavím zadek při masáži
- Lepší? - Ne.
- Zbývá pět minut. - Ne. To auto... co jinak?
Než aby ses... Radši mi dej ruku kolem ramen, já...
Jo, jasně, dobrý nápad.
Chtěli bychom vlastní kinosál Aby své kafe v klidu nasál
- Dlouhé. - Já vím.
Takže jsme si nepomohli.
Řeknu: „Čert vem kočku.“ a jdu dál?
V našich sexy...
- Spoďárech - Spodničkách
- Jakže? Co to je? - Ďáry. Spoďáry.
Spoďáry.
Jak to funguje? Prostě tě hodně natáčí?
- Jo. - A pak vystřihnou ty části,
kde jsi nudný nebo sebestředný.
Kam tím míříš?
Chci říct, že to bude stručné...
- Ano. - Potrvá tak 12 minut.
Ne. Nejlepší to bude, až umřu. V to doufají.
Já myslím, že budeš žít ještě hodně, hodně, hodně dlouho.
Posledních pár let asi nebude růžových.
Na řadu přijde zírání do prázdna...
- Jo. - ...já ti budu česat vlasy.
- Dlouhatánské. - Budeš mě česat.
A všimneš si: „Co tu dělá tahle zástrčka?“
Nervózní nebývám, spíš netrpělivý.
Jednou jsme s Martym řídili... jeli na...
udílení nějaké ceny nebo tak něco.
Povídám: „Klidně bych toho nechal.“ A on: „Proč?“
„Už se nechci cítit nervózní.“
Jo.
Ale ve skutečnosti nejem nervózní, těším se.
Ale trocha... adrenalinu tam je.
Tohle je nepříjemně důvěrné.
Dobrá.
Dámy a pánové,
prosím o vřelé přivítání pro Steva Martina.
Jo! Díky.
A teď, dámy a pánové, je mi ctí uvést muže, kterého považuji
za jednoho z nejohranějších herců všech dob.
Jednoho z největších dříčů v branži,
protože práce je mu cizí.
Muže, který se objevil v nespočtu dvou filmových trháků.
Jediného Kanaďana, co pošetile zavrhl Schitt's Creek.
Zde přichází, Martin Short.
- To je zábavy. - Jsem nejlepší!
Děkuji, dámy a pánové!
Našemu představení říkáme: „Kdybychom šetřili, tak tu nejsme.“
Přesně.
- A povím ti, mladý Steve... - Do toho.
Vypadáš skvěle.
- Díky. - Vskutku, opravdu.
Zdá se, že vypadat na 70 od 30 má své výhody.
Je pro mě velká čest, stát vedle muže,
spisovatele, dramatika, hudebníka,
skladatele a legendárního komika.
A já ti povím...
Jaká je to pocta pro mě, stát vedle muže,
který vedle takového muže stojí.
Skvěle to vyšlo.
Měli jsme víc materiálu a kratší představení než včera.
Stihli jsme to rychleji než včera. Tak o deset minut?
Včera to bylo kratší.
Chvíle, kdy sám sebe poplácá po zádech, jsou vzácné.
Když sestoupí z pódia, po představení,
následuje kompletní posudek.
Říká: „Tak jo, sem přidáme tenhle vtip,
na diváky to zabralo.
V tuhle chvíli jim to šlapalo.“
První představení ušlo.
- Jo. - Při druhém jsme váleli.
- Jo. - Třetí ušlo.
Naprosto s tebou souhlasím.
První vyhrání z kapsy vyhání. Nemůžeš být pořád nejlepší.
Mít kus práce, který se snažíte vypilovat, je přesně to, co vás drží nad vodou.
Myslím, že člověk nestárne, pokud se cítí užitečný.
Dneska ti to vážně šlo.
- Díky. - Prosím.
Víš, co bych jednou rád zkusil? Pracovat s tebou.
Vy flirtujete.
Od stand-upu jsem si dal 30 let pauzu.
Teď jsem zpět, vrátil jsem se jako dospělý člověk,
takže je to vyspělejší verze.
Vlastně i o něco upřímnější.
Mám otázku.
Právě mi bylo 65,
děti mi samozřejmě založili kartu do Medicare.
NAHRÁVÁNÍ PODCASTU
Musím ji nosit s sebou.
Trochu mě to znejistilo,
jako bys žil na dvou kolejích.
Tvé zkušenosti ze světa, které se nemění,
a tvá znalost a vnímání času které tě najednou učinili,
jakousi záhadou, starším, než jsi kdy předpokládal, že budeš.
Je to přesně, jak říkáš, žiješ, jak jsi zvyklý,
ale v hlavě přitom nosíš číslo, které má určitý význam,
- bylo tomu tak po celý tvůj život. - Ano.
A značí, že jsi starý.
Ale zároveň si říkáš:
„Třeba už tu budu jen dalších... 25 let,“
Cítíš se uvnitř jinak,
než ses cítil třeba ve 40, 50 nebo jindy dříve v životě?
Ve 40 jsem přemýšlel nad smrtí.
S úzkostí.
Falešným pocitem blížící se zkázy.
Teď je ten pocit opodstatněný.
Ale falešný nebo ne...
Ten skutečný se vlastně snáší o dost lépe
než ten falešný.
Takže...
Ahoj.
Promiň. Můžeme jen pozdravit?
- Pojď za mnou. - Promiň, my...
- Jdete ven? - To nic.
- Zdravíčko. - Vážně?
- Jak je? - Fajn.
Promiň, že vás... nerady rušíme.
- Vůbec. - Připomeneš mi...
Neloučí se jen tak.
Připomeň mi, jak se jmenuješ?
Dobře. Ukážeš mi obličej?
To je ono. Ano.
Nad čím ještě přemýšlíš?
Dům kapitána Uptona byl namalován v roce 1928.
Je to obraz od Edwarda Hoppera, který jsem před 30 lety koupil.
Zprvu na vás působí jako opuštěná budova na stráni,
představuje samotu a odloučení.
Dům nejeví žádné známky života.
Zvláštní na tom je,
že za ta léta jsem si ho pozorně prohlédl
a můj dojem z něj se změnil.
Čím déle jsem se díval, tím živější se mi začínal jevit.
Okna má otevřená, dovnitř proudí lehký vánek,
který si hraje se záclonami.
Tady je zimní zahrada, okny vidíte přímo dovnitř,
téměř cítíte ten ratanový nábytek, který tam určitě stojí.
Takže mě ten obraz připadá velmi živý.
Něco se v něm děje, působí radostně.
Nepřipadá mi strastiplný.
V tom domě jsou lidé.
Mít děti,
to je ta největší brána, kterou kdy projdete.
Najednou se z lodi na širém moři světa
přeměníte v přístav pro někoho jiného.
Tak nějak víte, co dělat.
Máte prostě...prostě domov.
Překlad titulků: Lucie Strakatá