Имаме ли "щастливи" яйца?
Да!
Много е важно да уцелиш момента.
Обикновено хапвам две филийки.
Готово.
Мога да готвя едно нещо.
Не, две неща са - две забулени яйца.
Тайната... зехтин.
Сега следва тънката част.
Сложих твърде много.
Толкова години си живял сам?
Всичко ядях навън, дори закуската.
Какво бих открил тогава в хладилника ти?
Нищо.
Марти също обича забулени яйца на филийка.
Да. Абсолютно. Да.
Често отсядаме в хотели.
Ако получа особено добри на вид забулени яйца,
пращам снимка на Марти. А той никога не връща жеста.
Така... Да.
Обичам много чер пипер.
О, Стив. Ще се ожениш ли за мен?
2. СЕГА
Добре че не снимате. Щеше да е много неудобно.
Защо се съгласи да направим този филм?
Трудно е да отговоря.
Представяхте ли си такава скука?
Възприемам го като... противоотрова
на онези отегчителни интервюта
с общи приказки, които съм казвал безброй пъти.
Поглед назад към един особен живот.
Целият ми живот е наобратно.
Как от изпълнен с безпокойство през 30-те си години
стигнах до истински щастлив на 75?
Как стана това?
Жена ми, ако видеше този запис,
щеше да каже: "Какво си правил тогава?"
Щях да отвърна: "Раздигах."
А тя: "Tова ли било?"
Ами...
И така... Ще я преместя.
Този запис е на 45 години.
Като ги сметна.
Тогава си записвах представленията, за да ги слушам после.
Не го правех често, но понякога си ги слушах.
Малко ме е страх да чуя това.
Просто ще го пусна.
Четох нещо в "Тайм", което много ме смути.
Слънцето всеки момент можело да се раздуе
и да погълне Земята, като я унищожи напълно.
Рекох си: "Край, вземам си детектор за дим."
Не беше чак толкова смешно.
Тези изяви бяха за мен нещо огромно, изключително.
Сега ми изглеждат почти като издънка.
Извадили сме късмет с това тяло.
Можеше например да нямаме две ръце,
а само една в центъра на тялото.
И правех ето така.
Щеше да е смърт за шоубизнеса.
Как щяха да ни ръкопляскат?
Доста добре.
Започвам да... Стига толкова.
Би следвало да чуем докъде ще стигне,
но не мога да го изтърпя.
Сега имам съвсем друг живот.
Марти е.
Ало? - Здрасти. Трябваш им до десет минути.
Ало?
Затвори ми.
Знам, че обичаш да правиш комикси.
Защо не направиш комикс
за чувствата си относно този филм?
ПОНЯКОГА СИ МИСЛЯ КАКЪВ КЪСМЕТ ИЗВАДИХ
И СЕ ЧУДЯ, КАК СТАНА ТАКА?
МОЖЕ БИ ТОЗИ ФИЛМ ЩЕ ГО ОБЯСНИ.
НЯКАКВИ ИДЕИ?
Да, така. - Добре.
Какво става? Това беше фалстарт.
Да бъдеш свидетел на преобразяването на един творец...
ЕРИК ФИШЛ, ХУДОЖНИК И ПРИЯТЕЛ
Това е нещо изключително.
Малко творци го правят.
Творец да се откаже от това
и да намери друг път към творчеството и изявата.
Да се стреми към изкуството на живота си.
Мога да го опиша само като храброст.
Би трябвало да си воден от нещо извън същността.
Имаше премиера на "Мухльото".
Мари! Къде си, Мари?
МУХЛЬОТО, 1979
Мари!
Четирима излязохме на вечеря с мой приятел и баща ми.
Баща ми не отрони и дума за филма. Нищо.
Накрая моят приятел попита: "Глен,
как ти се стори Стив?"
Той отвърна: "Е, не е Чарли Чаплин."
Сега отново. Не спирайте записа. Отначало.
Стив, отдалечи се малко от камерата.
Този път не се завъртай толкова в началото,
а повече при завъртането.
Както ми показа.
Започвай.
Боже... съжалявам.
В следващия ми филм "Монети от рая"
трябваше да се науча да танцувам степ от нулата.
Шест месеца танцувах степ.
Отчаяно исках да успея.
Грегъри, тъкмо завърших своя мюзикъл за MGM.
Казва се "Монети от рая".
Чух, че бил много добър.
Най-добрият ми досега.
Първата ми драматична роля. - Драматична ли?
Точно така. - Не си див и шантав?
Нещо съвсем различно е.
Но пея и танцувам малко. - Танцуваш ли?
Това ме просълзи. Беше страхотно.
Филмът има страхотна идея.
Буфосинхронично изпълнение на стари песни.
♪ Ако се събудя в твоите прегръдки... ♪
Когато разговорът върви така...
ФРАНК ОЗ, РЕЖИСЬОР
...Стив се вклинява ей така.
Все едно пикира от космоса.
Това е заради неговата невинност.
Не е нищо премерено. Просто си е такъв.
Много ми хареса. Казах си, че ще е голям хит.
Да, абсолютно.
Ще отговарям с "Да, абсолютно" на всеки въпрос.
Как се прие?
Да, абсолютно.
"Да, абсолютно."
Стив Мартин надут кретен ли е? "Да, абсолютно."
И беше провал.
Носителят на "Оскар"
за главна мъжка роля в "Монети от рая",
г-н Стив Мартин.
Това притесни ли ви? - Ужасно.
Срам ме е да кажа какво... изпитвах.
Чувствах се като пълен неудачник.
Постигнах го съвсем сам.
Нямам на кого да благодаря.
Няма мама, татко или екип зад камерата.
Заслугата е само моя!
Бях изтощен и нищо не се получаваше.
Искаш ли да се поразсееш? - Не, ще си страдам.
Реших да си почина, да замина сам за Лондон.
Беше някак зловещо, защото си вървях по улицата
и никой не ме поглеждаше.
Бях много самотен.
Отидох да гледам "Флашданс".
Седях си в залата потиснат и самотен.
Във филма имаше сцена, в която едно хлапе
в пристъп на дързост каза:
"Искам да съм като Стив Мартин."
Беше такава ирония. Помислих си:
"Не, не искаш да си като мен точно сега."
Набързо... - Да.
След цялата критика... - Да.
Филмът е толкова интересен и странен.
Много дейци от бранша дадоха чудесни отзиви.
Разбира се, имаше и критики.
Открих, че хората, които го харесват,
са мъдри, интелигентни хора...
Да. - А които не го харесват...
Глупчовци. - Невежа сган.
Ясно.
Случва се.
Да. Ти го хареса, нали?
Ами да. Мъдър човек съм. - Да.
НЮ ЙОРК
Реших,
че вече не искам да казвам нищо лошо за колега.
И без друго им е трудно. - Да.
Да.
Как предпочиташ чашата си, нагоре или надолу?
Предпочитам водата отвън. - Добре.
Понеже там имаш малко.
Май приключихме.
Винаги съм имал един принцип.
Не критикувам друг творец.
Никого ли? - Ами...
Сигурно си критичен към една картина.
Лично аз може да я харесам или не,
но не го обявявам.
Ясно. - Имаме си критици,
които да ни мачкат. - Ясно.
Аз не правя така. Аз съм на страната на твореца.
Поне се опитвам.
Странно е. Веднъж ходих на балет
и аплодираха някакви неща.
Сякаш знаеха кои неща са трудните.
Някакви 80-годишни хора казват: "Това е трудно."
Когато за един филм се научих от Дани Даниълс да танцувам степ,
беше само за филма, после забравих.
Той каза: "Виж какво, Стив.
Лесни стъпки може да изглеждат трудни, а трудни - да изглеждат лесни."
Така че не се знае кой какво аплодира.
Кой беше филмът?
"Монети от рая", знаеш го.
Да. - Да го гледаме. Шегичка.
Да.
Приятелчета.
Попаднах на една унгарска дума.
"Пиентагю."
Буквално означава "със спокоен ум".
Казах си: "Така съм аз сега. Умът ми е спокоен."
Вече не съм под напрежението, на което се подлагах някога.
Не се опитвам да доказвам нищо и се получават по-добри неща.
Иска ми се да се случи нещо.
Реплика ли ви трябва? Например "дрън-дрън"?
Шега ли искате? Ето една...
Заглавие ли? Например това?
Имаме хубав нов плакат. Ще ви го покажа.
Само да го намеря.
СТИВ МАРТИН И МАРТИН ШОРТ
Мисля, че е смешно.
НЯМА ДА ПОВЯРВАТЕ КАК ИЗГЛЕЖДАТ ДНЕС!
Интервюират ме.
Здравейте. За какво говорехте?
За мен. Убивахме времето, докато ни огрееш.
Благодаря. А къде ми е надникът?
През последната година и половина
ние събираме шеги за предстоящи представления,
за да сме подготвени.
Нека има фонов шум, за да знаят хората,
че не живея сам.
Да, само дето съсипваш филма.
Преглеждаме новите шеги
и за какво стават. Ако са смешни, вземам ги аз.
Ако не са, давам ги на Марти.
Когато някоя шега не работи, публиката не знае.
Ти очакваш смях, но няма такъв,
а хората мислят: "Само си говори."
"Обичам въведението при комиците,
защото определя тона на цялото глупаво шоу."
Смешно е.
"Не сме играли година и половина
и това ще стане очевидно в хода на шоуто"?
Харесва ми: "Не съм нервен, а неподготвен."
Идеята е същата.
"Колко от вас аплодираха, защото мислеха, че съм умрял?"
"Случвало ли се е да влезете в стая
и да не помните за какво?"
Това е смешно...
Добре, "Знам какво си мислите.
Със слухово апаратче задникът ми изглежда страхотно."
Тук идеята е, че си стар.
Може да продължиш с нещо за простатата си.
"Всяка вечер целувам за лека нощ
трите мъника, които обичам повече от всичко на света.
Моите награди "Еми" и "Тони."
Личи си, че ти си го измислил.
Понеже не е добро.
"Това е протестната песен
"Да обложим единия процент с още по-малко."
Харесва ми.
"Аз съм старомоден. Уважавам жените,
преди да са заслужили."
Ще има сумтене. - Да, знам.
"Не е ли шантаво, знаменитост за президент..."
Да, ясно, Тръмп.
По-добре без политика, само...
Трябва да има и политика.
Тръмп. - Просиш си пенсионирането.
Не, просто не умирам от страх.
"Казах на Стив, че социалната дистанция
е да стоиш на шест стъпки от другите, а той:
"Може ли на шейсет?"
Стоп.
Това не го схванах.
"Изглеждаш страхотно. Каква е тайната?"
Отвръщам: "Преди 20 години убих един скитник."
Какво значи това?
БЕЗПОКОЯ СЕ ЗА ТОЗИ ФИЛМ...
ТЕ ПРОУЧВАТ. ТЕ ИЗСЛЕДВАТ. КАКВО ЛИ ЩЕ ОТКРИЯТ?
НА 18 ГОДИНИ КУПИХ КОНДОМ. СИГУРНО ЩЕ НАПРАВЯТ ОТ МУХАТА СЛОН.
ИЗВЪНРЕДНИ НОВИНИ СТИВ МАРТИН "ОБИЧА КОНДОМИ"
Ти познаваш добре Стив. Какъв човек е той?
Струва ми се...
Струва ми се, че все още не мога да говоря
за "истинския Стив". Разбираш ли?
Ами аз...
Знаеше ли какъв е?
Не.
Не точно. Мм. Не.
Стив винаги е бил...
в известен смисъл самотник.
Но той беше много, много, много стеснителен.
Имаше и друго. Той винаги е бил затворен
и неразговорлив...
Обяснимо е...
Когато си такава звезда и такъв талант,
всеки иска късче от теб.
Ще кажа нещо, но с известна... не точно предпазливост.
Не искам да наруша личното пространство на Стив,
но... вие правите точно това.
Стив се промени повече от всеки, когото познавам.
Хайде да спрем за малко и да се опознаем.
Време е за въпроси от публиката.
Ако някой желае да ме пита нещо,
да вдигне ръка и да пита на воля.
Ще се радвам да отговоря на всичко.
Да, дамата там.
Стив, как си почиваш след представление?
А вас какво ви интересува?
Други въпроси? Само вдигнете ръка.
Да, вие, господине.
Стив, харесва ли ти работата в телевизията?
Ето точно това ме отвращава.
Някой да стане и да ти забие такъв въпрос пред...
Повдига ми се от това!
Иде ми да повърна! Разкарайте го!
Има ли други въпроси от публиката?
Няма повече въпроси. Да продължаваме шоуто!
"Кой е най-добрият приятел на Стив Мартин?"
"Стив Мартин притежава ли Пикасо?"
"Колко богат е Стив Мартин?"
"Кога побеля Стив Мартин?"
Това са най-популярните търсения за мен.
"Защо Стив Мартин спря да играе?"
Аз... Не знаех, че съм го направил.
Колко е състоянието ти?
Да видим.
Ами... добре е.
Изобщо не е точно, но...
Ако го използвате, кажете им, че вие ме накарахте да се потърся в Гугъл.
Един момент. "Колко е състоянието на Бен Стилър?"
Да? - Здравейте. Имате ли свободна маса?
Разбира се. За колко души?
Сам съм. - Сам ли?
Когато се запознахме...
Стив изобщо не ме допускаше близо до себе си.
Често настъпваше дълго мълчание.
Чувстваше се дълбоката му самота.
За първи път ли сте самотник?
Какво значи самотник?
Не съм сигурен защо тогава исках да съм сам.
Не знам.
Мислил ли си за куче?
Куче ли? - Те са чудесни.
Подскачат край теб. Ближат те.
Не е нужно да те харесват. Такъв им е инстинктът.
Хитлер е имал куче.
Прекарваше много време сам.
В началото изкарваше достатъчно да си купува картини от Франция.
После продаваше някои и си покриваше разноските за път.
Това е картина,
нарисувана миналата седмица от Лусиен Марготет.
Както знаете, импресионизмът
е много важен период в американската живопис.
Мисля, че любовта към изкуството се дължи на това, че е красиво.
Приятно е за гледане.
А той може да обича нещо и може да го купи.
Това е неговият "Роузбъд".
Франк Дювенек. Това са все американци от 19-и век.
Това е снимка на моя стая.
Превърнах гаража в стая, в която да съзерцавам картини.
Така ли? - Ето. Подреждах ги.
И ги съзерцавах.
Като малка лична стая за изкуство.
Отнасях се, загледан в нищото.
Обичах да го правя. Беше хипнотично.
АПРИЛ 1980
Помниш ли първата?
Тази част от живота си пазя за себе си.
Мисля, че трябва да си остане така.
Първата картина, която купих, беше кораб в морето на лунна светлина.
Много самотен. Наклонен.
Нека ви покажа тази.
Това е портрет на майка му.
Имаш много картини със самотни фигури.
Да, и Адам Гопник ми го е казвал.
"Съзнаваш ли, че общото в това, което колекционираш,
независимо от периода, е усещането за тягостна изолация?"
Хора, взрени... в далечината ей така.
Хопър дълго беше ключов за него.
Това са самотни картини.
Много изолирани фигури, фарове.
Изпитваш ли меланхолия?
Доста често, да. - Аз също.
Но тя се разсея. Като млад бях по-меланхоличен.
Така ли? - Да.
Натъжаваш ли се, че не си толкова щастлив, колкото би трябвало?
Признавам, че се оглеждам
и казвам на жена си Ан: "Как стана това?"
Ясно. - Фантастично е, разбираш ли?
Толкова бавно ли ще караме? - Ти водиш.
Защо не те интервюирам в движение?
Казва се, че караме, но добре.
Винаги ли си се увличал по комедията?
Леле. Тук ще завия, Марти.
Горе има малка коневъдна ферма. Някога беше на Джон Клийз.
Там един кон ме харесва, но само ако нося храна.
Прясна е.
Ето.
Вземи си прашасалата ябълка.
Добре, никакъв интерес.
Да, истински триумф.
Да. Ето, идва. Май ще размисли.
Не. - Не.
Гледал е филмите ми.
Мрази консерви!
НЕ Е Г-Н ЕД
Стой далеч от консервите!
Леле. Тук ще трябва да добавим нещо.
Да, днес по-весело няма да стане.
Знаеш ли кое му е хубавото да си на 75
и да караш колело? - Кое?
Няма как да изглеждаш добре.
Нужно му е да се сблъскаме и паднем.
Да. Да.
Давай. Продължавай.
Защо забавяш? - Има кола.
По дяволите!
ПОЧИВАЙ В МИР, МАРТИН ШОРТ
На 15 години започнах работа в "Дисниленд"
в "Магическото дюкянче на Мерлин".
Тази табела беше изработена ръчно от собственика.
На стари снимки се вижда да виси пред дюкянчето.
Години по-късно се продаваше в eBay.
Купих я на мига от носталгия.
После я окачих тук. Невероятно.
Беше магическото дюкянче, което вече не съществува.
Ето това продавах в "Дисниленд".
Бях запленен от каубоите.
Да, нали?
Ето я Виктория.
Виктория имаше изключителен стил.
Един от най-старите ми приятели.
Колко американско.
Беше пресъздаване на определен американски тип.
После ти стана американски тип.
Ето нещо.
Не знам защо е у мен.
Това е мой зъб на верижка.
В него има едно момче, което никога не си е тръгвало.
Купих го преди години. Някога ми харесваше.
В лошо състояние е.
Напомня ми как започнах.
Вярата в нещо добро, чисто и американско.
Явно си запазил много неща през годините.
Запазих все погрешни неща. Корици на списания.
А ти трябваше да снимаш своя апартамент.
Така ще означава нещо, щом си спомниш.
Аз не се връщам да разглеждам стари неща,
но сега снимаме документален филм.
Това е списъкът с песните ми. В това състояние е,
понеже ставаше лепкав от пот от пеене
и подскачане насам-натам. Плуввах в пот.
Насам.
Стив беше канен при Летърман.
Можеше да звънне: "Какво мислиш за това?"
Правеше го. Отвръщах: "Смешно е. Става..."
Питах: "Кога ще бъде?" А той: "След пет седмици."
Всеки път трябваше да си на върха.
Това е моят Флайдини.
ВЕЛИКИЯТ ФЛАЙДИНИ
Като дете се впечатлявах от стандартния фокус,
когато фокусникът излизаше с цилиндър,
от който вадеше безброй неща. Казах си:
"Ако го направя през ципа си?"
Правил съм го за благотворителност,
а миналата седмица Джони ме пита: "Ще направиш ли Флайдини?"
Разбрах, че вече съм го направил... в мислите на Джони.
"Тримата Амигос". Не бих искал да го изпробвам.
Ето така.
Това е като от "Бащата на булката".
Ето. - Не е зле.
Това не се закопчава.
Добре.
Излагацията е пълна.
"Тримата Амигос" ме научиха на много неща.
Например обичам да работя с партньори.
Защо сме тук? - Ще гледаме чудо.
Разбирам.
КАФЕНЕ "ЛА ПАЛОМА"
Това е кафене "Парадайз". Преди беше "Парадайз".
През 80-те идвах тук всеки ден.
Намирах тази фреска за очарователна.
Изглежда много весело.
Вдъхновявало те е! - Наистина.
Такъв страхотен образ.
Кара те да се чувстваш щастлив.
Идвах тук да го гледам и ми хрумна: "Тримата Амигос".
Кога изникна и моето име?
Никога.
Помня, че бях у Лорн.
Той ми разказа за "Тримата Амигос".
На другия ден се върнах в Ел Ей
и отидох у тях за сценария.
Останах поразен от произведенията на изкуството.
Имаше Хопър, имаше Пикасо.
Попитах Стив: "Как стана толкова богат?
Понеже познавам работата ти."
А ти се разсмя.
Равностоен обмен на реплики.
Не твърде равностоен.
Беше първият ми филм.
Още се опознавахме.
Нед, какво правиш?
Трябваше да играя техен близък приятел
и равен във всяко отношение.
Трябваше да се представя като много спокоен.
Аз съм Лъки Дей. - Аз съм Нед Нидерландер.
А аз съм Дъсти Ботъмс и заедно сме...
Тримата Амигос!
Какво научи?
Научих, че... - Да?
Че си бил силно повлиян
от една повредена картина. - Да.
Научих, че си имал свободно време.
Здравей. - Приятелче.
Защо ме харесваш толкова?
Много си сладък. Някога работих с куче.
Желая ви приятен ден.
Благодаря. - Чао.
Чао, приятел. - Хайде, ела.
И това е последният ни кадър.
СКЪПА, НАМИРАШ ЛИ ГО ЗА СМЕШНО?
ЗАЕТ ЛИ СИ?
Ако наистина знаеше как да си смешен,
нямаше да ти трябват много шеги. - И аз това казах.
"Какво е комедиен гений?"
Дали е човек, който излиза и никога не пропуска?
Няма такъв човек.
Да. - Няма комедиен гений.
Не.
Срещнах Крис Рок. Пита ме:
"Още ли пишеш всеки ден?" Казах: "Да."
Всеки ден? - Всеки ден.
Аз пиша комикси. - Така ли?
Да. С това се занимавам.
Ти ли ги рисуваш?
Не, не. Имам чудесен художник, Хари Блис.
Хари Блис, сериозно? - Да.
Страхотен е. - Наистина.
Правя мемоари за филмите, но под формата на комикс.
Еха. - Да.
Заедно правим илюстрациите.
Вече не рисувам младия Стив,
но ето това е Стив в профил.
Брадичката му е много специфична...
Ухото не е голямо. Няма големи уши, затова...
С челюстта също е сложно, защото е малко по-особена.
Има изразена адамова ябълка.
Облича се добре, затова го рисувам с костюм или нещо подобно.
Малко като мен са играли два пъти зъболекар садист.
Имаш ли ни с Бил Мъри на зъболекарския стол?
Мнозина казват:
"Заради Стив Мартин се боя от зъболекаря."
ДЕБОРА ФЪТЪР, РЕДАКТОР
Комедийната ми кариера е същинска история.
С начало, среда и край.
Но филмите са просто анекдоти.
Затова се замислих:
"Какво лошо има в анекдоти в комиксова форма?"
Идеално.
Анекдотът си заслужава страница,
но не и цяла глава. Нали разбирате?
Така възприемам кариерата си.
Казвам нещо за тази книга:
"Елате за шегите, останете за рисунките."
Мисля, че трябва да се придържа към темата,
че това е мемоар за филмите. - Прав си.
ОЩЕ ЗА "ЦЕЛИЯТ АЗ", МОЛЯ.
Това е "Целият аз".
Леле. Не мога да си мръдна десния крак. Парализиран е.
Дай на мен.
Това е важен филм в моето "творчество".
Има поне пет анекдота...
Които да включим. - ...за книгата,
с които не съм правил нищо.
Не махай тапата от вилицата.
Защо вилицата е с тапа?
За да не нарани себе си и другите.
Това е добре.
Тук приличаш на Томи Лий Джоунс.
Сякаш съм се озъбил на Майкъл Кейн.
Ще го оправя.
"Родители." Уместно е. - Определено.
Мамка му, забравих. - Забравил си го, да.
Смешно е, защото се събуждах
и получавах от него имейл в четири часа сутринта
с идея за рисунка.
Казвах си: "Това е идеално."
Мисля, че ни трябват още серии.
Поне още две или три.
Ако имам време.
Ще го имаш. - Трябва ми време.
Кое време е? - Ще се справим.
Средата на септември е. Ще избачкам още една серия.
Да, избачкай.
Така, гледам "Роксан".
Май имаше още за "Роксан".
Има. - Написването.
Да. - Да.
Аз съм съавтор на "Мухльото".
Съавтор на "Човекът с двата мозъка" и "Мъртвите не носят каре".
Да си съавтор, е различно. Трябва да защитаваш идеите си.
Щом стигнах до "Роксан", си казах...
"Дали да не го направя?"
Но какъв е смисълът от нов "Сирано дьо Бержерак"?
Той вече е много добър.
"Здравей, скъпа. Отдавна не съм те виждал."
Осъзнах, че аз откликвах на копнежа.
Питах се дали написаното от мен те е докоснало?
Докосна ме.
Аз съм в орбита около теб.
Вися в безтегловност над теб.
Като синия човек на Шагал.
Просто кръжа и вися над теб в бленувана целувка.
Копнежът е тема, която често откривам при теб.
Не знам как да го опиша.
Той някак винаги е бил част от живота ми.
Дори в "Мухльото" и "Монети от рая".
Но аз искам да живея в свят, в който песните се сбъдват.
Трябва да има място, където песните са реалност.
Дори в "Боуфингър" има копнеж.
Това е човек, който се бори за място в света.
Голямата му радост накрая е, че получава пратка от FedEx.
Има меланхолия.
Това е горчиво-сладък шоколад. Това е...
Това е тъмен шоколад, не млечен.
Има копнеж в основата на...
почти всеки, който ни е представил.
С това би могъл да се справи
само Мартин Шорт.
Ще те заведа на малка, прекрасна обиколка на Санта Барбара.
Това е старото "Магическо кабаре". - Еха.
Знаеш ли "Магическият замък"? - Да.
Това беше негова версия от оригиналните създатели.
Обичах да ходя там, а после COVID го затвори.
Хубава история. - Да.
Нуждае се от среда и край. - Да.
Тогава ще имам много добра история.
Ти направи план за деня. Ще ти приберем прането.
Не, оставяме го. - Ясно.
Това е само...
Червено е.
В Калифорния се завива на червено.
Нямаш ли си прислуга за прането?
Не. - Значи всъщност си народен човек?
Да. - Леле.
Правя го за камерата. За първи път от 27 години.
Заповядайте. - Благодаря. Чао.
За добър шофьор ли се смяташ?
Да. - Шофираш безопасно?
С остаряването
ставаш или най-добрата, или най-лошата си версия.
Съвсем вярно. - Има ли там място за паркиране?
Станах и по-добър шофьор.
Станах по-мил. По-добър.
По-открит.
Да, понеже 50 години
беше пълен кретен. - Знам, да.
(НЯКОГА, КОГАТО СТИВ БЕШЕ ПЪЛЕН КРЕТЕН)
Взех Роджър преди около пет години.
Тогава излизах с жена, която имаше лабрадор.
Искаш ли я? Седни.
После с нея скъсахме и аз останах с Роджър.
Донеси играчката. Хайде. Да!
Донеси я! Отивай! Добре.
Не бих го сравнил с човешка връзка,
но определено е красива еднопосочна връзка.
Навремето не бях лош с хората, а бях отнесен.
Вечно бях другаде в мислите си.
"Лично писмо от Стив Мартин.
Скъпи..." - "Джери."
"Така се зарадвах на писмото ти.
Графикът ми е претоварен,
но реших да отделя време да ти пиша лично.
Изпълнителите често губят контакт с публиката
и я приемат за даденост,
но с мен това няма да стане. Нали..."
"Джери"?
"Не знам кога ще имам изява наблизо,
но приготви походното легло, ако стигна до..."
"Флинт."
"Искрено, Стив Мартин.
П.П. Винаги ще помня онзи наш следобед в Рио,
когато вървяхме по плажа и гледахме..."
"камънака."
Ами ако напишеш:
"Стив не пропуска стъпало, защото на тази възраст ползва рампи."
Сега сме на страница 37 от 117.
Да го направим, както искаш.
Според мен трябва да прегледаме суровия материал,
да го включим в сценария, а после...
Да, но е много. Имаме още цели сто страници.
"Онова, което държи Марти извън "Вечна им памет" на Оскарите,
са калпавите филми."
"Успехът на Марти не беше изненада за един или двама,
а за милиони." - Не.
"С диета и упражнения Марти надживя кариерата си с 30 години."
Не е зле. Ще го подчертая.
"Със Стив сме добър екип.
Вървим в комплект като Бен Афлек и тъжна физиономия."
Това ми харесва.
"Само години делят Стив да бъде хранен като пиленце."
Това е смешно. Подчертай го в червено.
"Стив пише, свири на банджо и пише комикси.
Той вече е най-големият шоумен...
Това го прави най-големия шоумен на 1945 г."
Не го намирам за силно.
Наистина ли? - Извиква ли смях?
Да.
Значи е силно.
Тези са ужасни. Но страхотни.
"Той е сексапилен колкото хотдог, повърнат в маска."
"Повърнат хотдог."
Какво правих снощи.
Карах по "Сънсет Булевард". Към Силвър Лейк.
И осъзнах, че пътувам през целия си живот.
"Холивуд Булевард", където ходих на шестнайсет.
Кината, в които ходех, онези магазини за магия.
Ето ме, боже мой.
Преминах през филмовия си живот, през локациите на "Мухльото".
Снимахме "Мухльото" в онази къща.
Мамо, помниш ли как мечтаех за голяма къща на хълм?
И това си имам.
Но пътуването беше много носталгично.
Това му е интересното на Ел Ей.
Той отразява личната ти история.
Само като се повозиш някъде из Ел Ей.
Като на археологически разкопки, макар да не е много стар.
Винаги се шегувам с него, защото нищо не си пасва.
Да. - Нали?
Това му харесваме на Ел Ей.
Толкова е мило.
Архитектура.
Някои от тези сгради са над 20-годишни.
Тази къща е гръцко възраждане.
Сутрин възраждат гърка, който живее тук.
Това е тюдорско имение
и вариант с четири врати.
В Ел Ей си никой,
ако не живееш в къща с много голяма врата.
Три, две, едно...
Начало.
Шийла изучава изкуството на разговора.
Посещавате курс по разговори?
Да.
Как ти хрумна идеята за "История от Ел Ей"?
Представях си нещо артистично.
Съчетах опита си в изкуството и живота.
Мартин Мъл ми каза:
"Хората си мислят, че художниците обсъждат теории и идеи,
а всъщност си споделяме откъде си купуваме бои."
Да.
Всеки герой има своя история.
Песът е малко прекален, но се преглъща
при този тип картини.
И после хвърлих всичко в това.
Моят опит в любовта и романтиката.
Всичко си дойде на мястото във филма.
Не обичам да съм край интересни хора.
Трябва и аз да съм интересен.
Значи съм интересна?
Само казвам, че край теб
се улавям, че парадирам.
Идиотската версия на това, да си интересен.
СТИВ МАРТИН СЕ ЖЕНИ ЗА ВИКТОРИЯ ТЕНАНТ В РИМ
Наскоро се ожени. Къде ходихте?
Бяхме в Рим. При това заедно, което беше чудесно.
"История от Ел Ей" беше почти като приказка.
Идеята със светлините беше много романтична.
ДА Й БЕШЕ ВЗЕЛ НОМЕРА
Помагаха на влюбените да се съберат.
Но тогава мислех само за това.
Бях срещнал жена си и тя донесе нещо в живота ми.
Срещнеш ли точния човек, всичко изглежда спокойно.
Това е историята в общи линии.
Четох в "Таймс" за индукцията и братята ми откриха,
че можеш да генерираш електричество в зайци...
ЦЕЛУНИ Я, ГЛУПЧО
Значи романтиката променя живота
и е изключително важна част от него?
Искам да кажа, че нещата може и да не стоят така.
Но не е ли приятно за час и половина да си представиш, че са точно такива?
Май е по-добре да вървя.
Планирате ли в бъдеще да създадете семейство?
И аз искам да знам.
О, трябва да отговоря!
Така се прави. Те питат, ти отговаряш.
Ще изглежда страхотно в стенограмата.
"Вдига рамене."
Когато се оженихме, много харесвах Виктория Тенант.
Тя беше много забавна, интересна и умна.
Абе, англичанка.
Беше връзка, която прерасна в романтична.
Първи приятели сме. - Така ли?
Откога Роланд ти е пръв приятел? - Близки сме.
Част от това беше: "Май трябва да се оженим."
Което не е добро основание. Това не стават насила.
Да.
Да заминем за три месеца на хотел,
е почти като ергенски живот.
Не можеш да водиш семеен живот в хотелска стая.
В романтичните връзки все имах чувството,
че всеки момент нещо ще се обърка.
Разбирате ли?
Къде да го търся?
"Анекдоти."
Тук писах една история какво е да снимаш филми.
"До мен достигна прекрасната история "Силата на вярата".
Бях във възторг.
Героят ми беше проповедник и изпечен мошеник.
Представях си Бърт Ланкастър, когато получи награда за Елмър Гантри.
Подготвих се много старателно,
научих се да танцувам ирландски степ,
за да може героят ми да танцува вдъхновено.
Боядисах косата си кестенява, за да не съм Стив Мартин.
Подскачах по екрана, бълвайки пламенни проповеди,
и напълних филма с големи актьори.
Започнаха да ми се привиждат награди и почести.
Но вместо това след премиерата първият ред от критик беше:
"Внимавайте, ако Стив Мартин прибегне до боя за коса."
Сега вече си голяма филмова звезда,
а не просто сценичен комик.
Направи няколко хубави филма, а сега имаш и нов.
Направил си нов филм.
А, да.
Какво "да"? - Добре, ето какво. Ами аз...
Изпитвам удоволствие не да правя филми,
а да ги рекламирам.
Например да дойда тук. - Да.
И да покажа клип.
Ако можеше да правим само клипове,
щеше да е просто страхотно.
Искаш да кажеш,
че не те интересува правенето на филма,
а рекламирането му. - Правя го само
заради интервютата и сутрешните предавания.
Това са истинските ми сценарии.
Когато започнах да правя филми, си казах:
"Трябва да направя 40 филма, за да имам поне пет добри."
Така си мислех, защото филмът е същински цирк, в който влагаш много.
Просто няма как да знаеш предварително.
"Самолети, влакове и автомобили."
Така и не се представих.
Дел Грифит, "Осветление и крепежи",
директор продажби, отдел завеси за баня.
Джон Кенди беше много чувствителна и сложна натура.
Двамата много се харесвахме.
Той имаше една прекрасна сцена...
Няма да я чета, но вижте колко е дълга.
На гарата сме и той разказва целия си живот.
Стоях срещу него и почти хлипах,
докато той я изпълняваше.
Накрая отпадна.
Не знам защо беше изрязана, може би заради темпото.
В края на филма на човек не му се слушат речи.
Оставиха една-две реплики.
Аз нямам дом.
Мари почина преди осем години.
Имах си любима реплика.
Той казва: "От време на време се привързвам,
както към теб, особено по празници.
Мога да го понеса през март, юли, октомври.
Но става трудно."
После казва: "Този път не можах да се откъсна."
Изпитвах недоволство, исках да спра.
Човек си излива душата в тези филми.
Мислиш за това, работиш упорито, успяваш.
А след две години вече е само едно заглавие на рафта.
"Пълна лудница." Знаех, че е провал.
Тестовете не дадоха добър резултат.
Помня как карах по "Вентура Булевард" в Калифорния
и видях плаката с моето лице и шапката на Дядо Коледа.
Казах си: "Ще е тежка Коледа."
МОЛИ СЕ ЗА МЕТЕОР.
Колко зле да е?
"Пълна лудница" е толкова зле. Много зле.
Зле е. Зле.
Ама че зле. Много, много зле. - Е, не знам...
Може ли един бърз въпрос?
Не ми се говори. - Един въпрос.
Сигурно са те питали.
Моля те, само един. - Това не е реклама.
Как... - Какъв е?
Въпросът... - Нямаш въпрос.
Защо вече не си смешен?
Добре. - Стив!
Тогава се чувствах изгубен.
Не можех да остана с Виктория,
но когато се разведохме, казах, че вината не е нейна.
Вината беше или на двамата, или само моя.
Разтрогването на брака беше входът към една бездънна яма.
Дали би могъл да измислиш надпис?
Всъщност...
така си е идеално.
Не се нуждае от надпис.
Беше като криза на средната възраст.
Като период, в който... креташ някак,
за да покажеш на себе си и другите, че не си еднодневка.
После показваш нещо.
СТИВ 1996
После показваш нещо друго.
Непрестанно показваш ли, показваш.
Работата ми носеше огромно удовлетворение
и ми даваше основание за самоуважение.
Осъзнах, че ако не работя непрестанно,
хората ще спрат да ме харесват.
Остава една празнота, която те травмира.
ПРЯСНО МЛЯКО ЯЙЦА КИСЕЛО МЛЯКО
Това беше период, в който четях книги за самопомощ.
Мислех, че трябва да говоря за всичко.
На напълно непознати хора в самолета споделях
най-съкровени мисли.
НЕ ОЧАКВАХ НОМИНАЦИЯ, НО ВСИЧКИ КАЗВАХА:
"ЩЕ ТЕ НОМИНИРАТ." КОГАТО НЕ СТАНА...
Понеже си мислех, че така трябва да се прави.
МОЛЯ ТЕ, УБИЙ МЕ.
Как да затвориш бездната.
Мисля, че такава е природата...
на творческия порив...
Той идва от дълбокото осъзнаване на бездната.
Когато започнах да мисля за театър,
съзнанието ми се разшири.
Да погледнем една пиеса, която написах. Казва се WASP.
Хванах се да пиша неща, които никога не бих написал за филм.
Имам предвид язвителността.
WASP е за американско семейство
и дълбоката емоционална дисфункция под повърхността.
Прочутият диалог, описан от Стив
когато баща му идва на премиерата на "Мухльото",
е буквално в WASP.
Момчето прави макет на сграда за училище.
Показва го на баща си: "Какво ще кажеш?"
Е, не си Франк Лойд Райт.
Ето го камъчето в обувката на това семейство,
което изглежда съвсем прекрасно.
Става дума за емоционалната дистанция
и повяващия хлад.
Със семейството ми живеехме в Тексас, бях на пет
и майка ми копнееше да дойдем тук.
Тя искаше баща ми да се занимава с кино.
Преместихме се в Ориндж Каунти и купихме къща за 16 хиляди долара.
И се е захванал с недвижими имоти?
Беше разрастващ се бранш.
Той не можеше да издържа семейство
с парите, изкарвани в театъра.
Не помня прегръдки.
Не помня прояви на нежност.
Много се радвам на детето си.
Чудех се защо баща ми не се чувстваше така.
В пиесата имаше моменти, когато вечерят.
Тишина на масата.
Незаинтересованост на бащата.
Един от най-добрите ми герои е този на бащата.
Синът му иска колело и той казва:
"Трябва да работиш, за да си го платиш."
Синът казва: "Надявах се, че..."
"Синко, колелото е луксозна вещ.
Знаеш ли какво е това?" "Не."
Луксозната вещ е нещо, което дразни другите.
Например зелената ни морава. Тя е луксозна вещ.
Може да не е толкова зелена, но не е там работата.
Аз работя над нея.
Може би повече, отколкото трябва. Наливам пари.
Но за мен тя е лукс, с който дразня другите.
Помня, че баща ми много ми се ядоса,
когато си купих шорти за четири долара.
Той направо побесня.
Беше огромна сума, но си я спечелих сам.
Оттогава повече не взех пари от нашите. А бях на десет.
"Идеята е, че трябва да работиш за луксозната вещ.
Щом искаш колело, ще работиш за него. Затова..."
Имаме един малък парцел в центъра.
Ходи там след училище и през уикендите.
Издигни там някаква постройка и ще ти вземем колело.
Леле! - Да, знам, че се вълнуваш.
Постройка не се издига лесно,
но такива са древните традиции, предадени
от народите на Гондвана, живели в равнините на Голгота,
според поученията на Хамурапи,
записани с клинопис на вавилонските порти...
"...изведени от криптограмите на въпросника на Сфинкса
и събрани от инкунабулата на Ратдолт...
...доставени ми от бързоногия Меркурий..."
Щом имаш камъче в обувката,
събуваш я и изтърсваш камъчето.
Но творците го оставят и го превръщат в изкуство.
Разбирате ли?
Докато накрая спре да убива толкова.
Текстът на "What a Swell Party" се появи в кръв на стената ми,
изписан там от самия Бог със Светата мистрия на Зидарите.
Синко, ние не говорим много.
Всъщност, ако не се лъжа, не сме говорили изобщо.
Но преди години се питах
и така и не съм те питал досега,
но се чудех...
Какво смяташ да правиш с живота си?
Не знам става ли.
Страхотно е. Просто идеално.
Не знам много за баща си.
САМО УБИЙСТВА В СГРАДАТА, 2021
Но май не беше добър човек.
И това ме преследва цял живот.
4 ЯНУАРИ 1996 СКЪПИ "ТАТКО"
Написах го... Коя година беше? 1996-а.
Много преди автобиографията ми.
В известен смисъл е репетиция за откъси от автобиографията
в частта за баща ми и живота вкъщи.
Скъпи "татко".
Сложих го в кавички, защото като малък
ми беше казано да не те наричам татко, а Глен.
Затова аз израснах без баща.
Израснах с Глен.
Да, писмото започва много обвинително.
И завършва с разбиране.
В него става дума как моята работа
всъщност е опит да получа одобрението му.
Моят приятел Тери каза нещо,
което промени отношението ми към родителите ми.
Той каза: "Ако имаш да им кажеш нещо, направи го сега.
Един ден няма да ги има."
Тогава започнах методично да ги посещавам и да разговарям с тях.
Извеждах ги на обяд.
Даваш си сметка какво е преживял той.
Това е живот на надежди и мечти.
Бил е под огромен стрес да издържа семейството.
Напрежението трябва да е било непосилно.
Майка ми искаше да работи.
Помня как баща ми й каза: "Никоя моя съпруга няма да работи."
Като реплика от филм.
Много съчувствам на баща ми
за това, че не е имал възможност да осъществи мечтата си.
Какво изпитваш към него сега?
Аз... Харесвам го.
Той имаше чудесно чувство за хумор.
Не знаех.
Иска ми се да можех пак да поговоря с него.
Най-хубавият комплимент
беше, когато писах за баща си в "Нюйоркър".
Получих писмо от една жена, която пишеше...
ИНТЕРВЮ В "92ND STREET Y"
"Прочетох статията, дадох я на мъжа си и той също я прочете.
После каза..."
Простете.
Не бързай. Пийни вода.
Мразя да съм по телевизията.
"Той каза: Кой е телефонният номер на сина ни?"
Еха.
Няма ли да приключваме? - Сега си тръгваме.
Ако продължим, ще се гръмна.
Да ви разкажа ли съня си?
Една жена ме отведе в полето да ми покаже гроба ми.
Гробът беше отворен и в него имаше скелет, моя скелет.
На лицето му имаше широка усмивка.
Обърнах се към жената и я попитах:
"Значи ли това, че човек може да умре щастлив?"
Тя отвърна: "Да, може."
Попитах: "Какво ми е нужно, за да умра щастлив?"
Тя отвърна: "Приключение."
Попитах: "Да съзерцавам водопади и да обикалям света ли?"
Отвърна: "Не, хора."
Да репетираме, ще играем след седмица.
Когато след развода отново се върнах към банджото,
аз си казах: "Ще има критики."
Просто е така.
Загубил съм тренинг покрай COVID.
"Комик става музикант", какво по-лошо може да има?
Звучи добре. - Мина година и половина.
Да, но правя грешчици.
Не искам Бела Флек да ме чуе.
Нямаше по-лошо.
НЕШВИЛ, ТЕНЕСИ
АЛИСЪН БРАУН, МУЗИКАНТ
Ако има нишка, преминаваща през всички неща, които Стив цени,
това е нишката на трудното постигане.
Той е типът човек, който изпитва наслада да овладее нещо,
да навлезе дълбоко, докато проумее механизма,
а после да го зареже, защото вече го е усвоил.
Когато те слушам да свириш на банджо,
съжалявам, че не постоянствах с първата си любов,
инструмента
Можехме да направим дуо.
Кой беше инструментът? - Стомна.
Ерген две, довършете изречението.
"Може да звучи малко странно, но..."
"В момента съм гол."
Това е...
ИГРА НА ЗАПОЗНАНСТВО
С него все ходехме на почивка в Сейнт Бартс.
ЕЙПРИЛ ГОРНИК, ХУДОЖНИК И ПРИЯТЕЛ
Отивахме само тримата - аз, Ерик и Стив.
Стив вече не искаше да е сам.
Това беше сигурно.
Запознава се с жена и ако тя чете книга,
той си казва: "Може би трябва да излезем."
Здрасти.
Забелязах какво четеш. "Кметът на Кастърбридж".
Какво съвпадение,
в колежа писах есе по Томас Харди...
От колко време си сам?
Искам да срещна жена, с която да говоря, да опозная.
Наздраве.
Чувствам се много притеснен.
Защо? Не си сторил нищо лошо.
Обичаш ли разходките в парка?
В дъжда! - Божичко!
Трябва да гледаш "The Music Man".
Понеже... - Гледала съм го!
Помня една моя среща с жена.
Отидохме на вечеря и тя седна до Стивън Спилбърг.
Явно доста си допаднаха.
Тази жена обичаше вечно да спори.
Аз обаче не съм такъв.
На връщане тя каза:
"Защо не приличаш повече на Стивън Спилбърг?"
Усмихни се, кучи...
Казах си: "Това беше краят."
Добре. - Всички анонсираха по-ниско.
Само ще...
Ще има развитие.
Играя бясно.
Ставаш лош.
Никога не бих анонсирал три.
Две.
Една по-малко? - Да.
Като изключим Ан, това е една истинска...
игра на карти между старци.
Не се мотай, хайде.
Но кой говори като възрастен?
Аз съм млад и импровизирам.
А ти си, който... "Не се брои така!"
"Едно..." - Това е "Странната двойка".
Знам. - Да.
Ще ви кажа какво научих от това.
Не искам да съм документалист.
Идеята да седя тук
и да търся нещо мъничко, което да си струва...
Как се запозна с Ан?
Странно е, първо попълваш празнотите.
Познавах я само... - По телефона. Да.
Работех в "Нюйоркър" като проверяващ факти.
От него първо проверих една история,
в която човек получава глоба за паркиране и всичко излиза от контрол.
Обадих му се и казах:
"Знам, че това е комедия и не е важно да е реалистично,
но ако искате да е съвсем точно,
ето какво предлагам." Отвърна:
"Разбира се. Да я направим съвсем точна, а също и нелепа."
После започнахме да се чуваме редовно.
Той написа за семейството си нещо много лично.
Говорих със сестра му Мелинда, както и с всички онези хора,
и се получи много непринудено.
Казах на терапевта си, че една жена не ми излиза от ума.
Бяхме на почивка в Сейнт Бартс и през цялото време той повтаряше:
"Ан Стрингфийлд, Ан Стрингфийлд. Какво хубаво име, нали?"
След няколко месеца ме покани на обяд, който организираше.
Двамата пристигнахме рано.
Носех си кръстословицата на "Ню Йорк Таймс",
за да си я решавам, докато чакам останалите.
Той вече беше там и решаваше същата кръстословица.
Сигурно малко хора си казват:
"Фокуси, банджо. Това е моят човек."
Но аз... Аз съм една от тях.
Той има един трик с две карти.
Отзад и отпред. Две карти.
Едно от най-хубавите неща, които съм виждала.
Още не разбирам как точно се прави.
Сега ще взема тази карта...
Прегъвам я на две с лицето навън.
И тази карта...
прегъвам на две...
с лицето навън.
Плъзгам я вътре ето така.
Малко съм несръчен, не съм го правил от години.
Сега гърбът е отвън, а лицето - отвътре.
А сега следва интересната част.
Ако вземеш картата и я избуташ,
виждаш, че се преобръща.
Гърбът е отвътре, като картата е цяла.
Цялата карта, бих казал. Обръщам.
Отново. Избутвам я.
Картата се преобръща. И отново, цялата.
Кое е изумителното...
Преобръща се само частта, която е преминала.
Така...
Ето я частта, която е преминала,
а ето частта, която не е.
Може да...
Ето така.
Някой ме научи на това в един клуб във Флорида.
Показа ми го и останах озадачен.
После каза: "Ще те науча."
Показа ми как се прави,
а аз пак не разбирах как става.
Този месец Стив играе в "Метрополитан".
Това е Мин... Не, китайска керамика.
Мин е част от нея.
Да. А дали може
да попитам колко струват?
Не обичам да говоря за цената на нещата,
защото хората започват да възприемат
само цената на нещото.
Например велика картина струва 4 млн. долара.
Затова само ще кажа, че цената започва от 300 хиляди
и стига до милион, даже два.
Два милиона долара? Невероятно.
Да. Те вървят по...
Например ето тази... Божичко.
УИНСЛОУ ХОУМЪР ПРОТИВОТЕЧЕНИЯ
Той има набито око. Знаете ли за...
може би наградата "Марк Твен"? Беше във Вашингтон.
Всички бяхме на вечеря в...
Не трябва аз да разказвам.
Друг ще го разкаже по-добре.
Имаше вечеря в Националната галерия.
Предната вечер той получи отличие "Кенеди" и бяхме към двеста души.
Имаше голяма вечеря, а стените бяха пълни с картини.
Една жена каза: "Може да не знаете това за Стив,
но съм сигурна, че той може да назове всеки художник тук."
Стив се изправи.
И започна да изрежда наред.
"Хопкинс, Уоткинсън, Уилкинс, Джулай."
И така изреди имената на всички художници
в цялата Национална галерия.
Беше изключително.
Какво място заема изкуството в живота ти?
Определено е на трето място.
Съпруга и семейство, изяви.
Писането, нашето нещо. Артистичният живот.
Това е едно хубаво...
хоби, което е много занимателно.
Преди къде беше?
На първо място.
Обичаш да ги гледаш, а сега ги споделяш.
Разкажи ни за това.
КОЛЕКЦИЯТА НА СТИВ МАРТИН
Това е нещо лично и съкровено...
или поне беше досега.
Това, което се промени, е, че се запознах с жена си.
Личният ми живот се премести другаде.
Така изкуството вече беше свободно да не е моето спасение.
Прекрасен си. Занимаваш се с изкуство,
за да впечатлиш другите,
че не си само комик? - Да, точно така.
Хората искаха да те питам това,
но защо, след като знаем отговора?
Кой е Де Кунинг?
Де Кунинг е важен американски...
Гледа ли филма "Полък"?
А гледа ли филма
"Агония и екстаз" за Микеланджело?
Гледах "Мадам Х" с Лана Търнър.
На заден план имаше прекрасна абстрактна картина,
която всички уж харесваха.
Мисля, че беше на Де Кунинг.
Изгубих интерес към филмите точно когато
те изгубиха интерес към мен.
След 40 г. вече бях изчерпил филмовото си влечение,
дълбоката вяра, оправдаваща вложеното време
и омекотяваща парливите критики,
бранейки ме от присъдата на бокс офиса.
Накрая ти свършва горивото.
"Сбогом, филми, беше много хубаво."
Последното много ми хареса.
Може да се изпише с малко заврънкулки.
Трябва. - Помахване.
Трябва да го включим.
Още не сме се спрели на заглавие.
Мислех, че сме. - Окончателно ли е?
"Спомени за филмите и други диверсии."
Ами "Номер едно тръгва" или...
Това беше вариант. - Да.
"Номер едно тръгва."
Още ми харесва идеята с позата.
Да, на мен също.
Книгата е за филмовата ти кариера.
Така те възприемат хората. Ще е много разпознаваемо...
Сега научавам как ме възприемат.
Именно.
Точно така е. Да. - Така...
Това е. Снимай.
Това е.
Може ли да те снима? - Добре.
НОМЕР ЕДНО ТРЪГВА МОЯТ ЖИВОТ ВЪВ ФИЛМИТЕ И ДРУГИ ДИВЕРСИИ
НОМЕР ЕДНО ТРЪГВА!
Човек се жени, има дете, работи,
детето пораства, ти ставаш на 60 или 70
и децата напускат дома.
Моят живот е точно наобратно.
Първо работих много упорито,
после имах щастлив брак
и накрая фантастично дете.
И това е прекрасно.
Тези са готови.
Ще подпиша
шест хиляди от тези.
Не, сериозно? - Да.
Но си пускам нещо на айпада,
а понякога го правя и по време на обяд.
А да делегираш?
Не, не би било редно.
Преброихме, че във филмите си имал 27 деца.
РОДИТЕЛИ
БАЩАТА НА БУЛКАТА БАЩАТА НА БУЛКАТА 2
ДЕЦА НА КИЛОГРАМ ДЕЦА НА КИЛОГРАМ 2
Досега говорил ли съм как бащинството във филмите
проправи пътя на истинското бащинство?
Ти си дете, каквото бях и аз.
Просто имаш много тревоги.
РОДИТЕЛИ
Започнах да снимам филми с деца.
Харесвах ги, но си казвах:
"Това е идеалният случай. Получавам ги в най-добрия им вид."
Три часа на ден и после родителите им у дома
поемат всички главоболия.
Добре съм, тате!
Ставай веднага. Няма да излизаш. Наказан си.
После Даян Кийтън се сдоби с деца.
Помня как седях там, дъщеря й си играеше на двора,
а аз си казах: "И в моя двор може да си играе дете."
Беше такава радост, а той сякаш проявяваше интерес
и беше много сърдечен...
ДАЯН КИЙТЪН, АКТРИСА
...с Дюк, това шантаво дете.
Беше страхотен.
Според мен той просто проявяваше любезност.
Представяш си се като баща. - Да. Мхм.
Смешно ли е? Ти си много непослушна!
Когато започнах да осъзнавам, че бих могла да съм с него,
си казах: "Той все още няма деца."
Ако исках да съм с него, това едва ли щеше да се случи.
Беше нещо, което се въртеше из ума ми.
Или трябваше да се откажа от връзката,
или да се откажа от идеята.
Едва ли и той е очаквал да има дете.
Не му беше хрумвало.
Може би защото детството му не беше идеално,
той би предпочел да го пропусне.
Той не изпитваше нужда да има.
Джордж? - Нина?
Скъпи, трябва да знам какво мислиш за това.
Нямат хотдог!
Боже. Недей! Синко!
Не! Не! Не!
Чувствам се страхотно. Много съм навит.
Така ли?
Определено.
Той се обади: "Седнала ли си?"
Казах: "Да." А той: "Добре.
Имам голяма новина." "Каква е?"
Ще си имате бебе.
"Ан е бременна." Попитах: "Кой е бащата?"
На моята възраст не стават такива неща.
Стига, Пикасо е станал баща и след 70 години.
Добре де, това е Пикасо.
Той единствен е имал деца на 70 г.
Но той е художник, правел е каквото си ще.
А аз... Аз съм обикновен човек.
Май пазя съобщението, когато той се обади от болницата.
За него да е толкова разчувстван и да не се притеснява от това,
беше просто прекрасно.
Напъни. Ето бебето. - Така.
Добре. Ето го.
Момиченце! Чудесно. Честито, майче.
За първи път видях истинска любов в живота си,
след като се роди бебето.
Момиченце е.
Обичам момиченцата.
Погледнах към Ан. Тя държеше бебето,
взираше се в личицето й
и на света нямаше никой друг.
РЕВНИ ВЕДНЪЖ, АКО Е СМЕШНО, ДВА ПЪТИ, АКО НЕ Е.
Гордея се да съм във Вашингтон
за който скоро научих, че бил столицата ни.
И да получа мечтаната награда "Марк Твен",
която е единствената значима американска награда за комедия,
като не броим парите.
Беше ми интересно. Стив е различен.
Неговият път е съвсем различен.
Той се оттегли от сценичната комедия. Но не съвсем.
Казват, че филмовото изкуство е колективно.
ПОЧЕТЕН "ОСКАР"
Но щом днес съм избран и награден,
значи това не е вярно.
Обожава да го прави. Забавен е.
Още е много смешен.
Този негодник.
И аз...
смирено приемам наградата.
НАГРАДА ЗА ПОСТИЖЕНИЯ В КОМЕДИЯТА
Само едно би направило всичко още по-хубаво.
Ако имаше и други номинирани.
Така щях да имам усещането, че съм победил някого.
Много ви благодаря.
Здравейте. - Аз съм Бранди Отуул.
Приятно ми е. - Приятно ми е.
Само накратко
какво следва. - Добре.
След десет минути имате интервю за "Еми".
Ясно. - Елате.
Първо ще има снимки.
Ще направим няколко групови и единични снимки.
Добре. - Ще се преоблечете.
Добре. - Ще действаме бързо.
Всичко е...
Идва ли време, когато вече не искаш камери?
Внимавам за този момент, но сега участвам в сериал.
Знам. - Играя някой друг.
Сега какво? Гардероб?
Селена.
Това ще ми стои добре.
Да се сменим. - Ще ти отива.
Да. Здравей. Как се казваш?
Да. Амбър.
Нямаше да участвам, но ми предложиха.
Поисках да се снимам в Ню Йорк
заради детето.
Не можех да замина за снимки в Атланта за три месеца.
Но като сценарист и без друго щях да съм там всеки ден.
Марти. - Да?
Филмът се нуждае от двучасово интервю с теб и номер.
♪ Защо го сторих? Сънувах сън... ♪
Това няма да правим, но ти благодаря.
Готино.
Обичаме закачките. Чудесно.
Млади момко?
Почти е невъзможно. На 76 съм.
Да. - И да имам хитов сериал.
Да. - Не става така.
Напротив. - Да.
Става ли? - И още как.
Кой е на 76 и има хитов сериал?
Джейн Фонда и Лили Томлин.
Това е вярно. Абсолютно.
Май те убедих. - Мисля, че да.
Ти победи. - Да, мисля, че победих.
Беше чудесно. - Хареса ми.
ПИСМО ОТ БАЩАТА НА СТИВ
Насърчава ме да имам дете. Това е през '96-а.
Беше преди много години.
Ако на 60 имаш тригодишна дъщеря,
няма да преживееш развод.
Връзките ти са твърде постоянни и отговорни,
за да се стигне дотам.
Ако Роджър е важен човек в живота ти,
почакай само да имаш дете.
Учиш се не само от своите грешки.
Ще научиш много и от моите,
защото си добър изследовател на човешката природа.
Здравей, татко е.
Днес е 18 март 2020 г. - Стиви е!
СЪОБЩЕНИЯ ДО ДЪЩЕРЯ МУ
В Санта Барбара сме... - Поздрави от Стиви!
Осъзнах, че не съм ти казвал, че те обичам, нали?
Никога ли? Не е за вярване.
Както и да е, обичам те...
Обичам теб и мама. Исках да знаеш.
Не знам дали съм добър баща, но не мисля, че съм лош.
Не знам какво е добър баща.
Обаче съм добричък татко.
Той прави фокуси на рождения й ден.
Но това сякаш остава незабелязано.
Имам си правило.
Никакви представления за деца под осем години.
Точно. - Да.
Учи я да свири на банджо.
Ако е разстроена заради нещо, той оправя нещата.
Оправя ги, като я разсмива.
Невероятно е.
Щом се прибера, нещата ще се променят.
Категорично. Повече никакви веселби и игри.
Само усърден труд.
Той я оставя да му прави прически, а после казва:
"Добре съм, нали? Искам мама да ме хареса."
Тя казва: "Изглеждаш страхотно."
Той е онова, което искаше от баща ни.
Това дете няма да живее без любов.
Какво ще кажеш да включим дъщеря ти във филма?
Не ми харесва.
Семейният живот е твърде радостен, за да бъде застрашен.
Хората разбират, че не искаш да показваш децата си.
Съзнавам, че е част от историята.
Затова нека да представим детето чрез стикер.
Билетите, моля.
Шоуто е час и 55 минути.
А идеалната продължителност е час и 48 минути.
Тогава би могъл да съкратиш банджото.
Сега имам партньор.
Така всичко е много по-лесно.
Ако опитаме нещо ново с нулев успех...
Да.
Имам партньор, поглеждам го и си казваме: "Ха."
Ами ако Марти умре?
Защо се смея?
Какво ще правиш тогава?
Сигурно ще спра. Говоря сериозно.
Наистина ли? - Да.
Какво да правя? Това е...
Не виждам кариерата си като... "Завърнах се!"
Не знам.
Наистина е прекрасно.
Двамата работехте самостоятелно,
а после открихте, че ви харесва да работите в екип.
Едно, две, три. Чуваш ли, Стив?
Да.
Без този тон... - Ти си там.
Каза, че снощи не си ме чувал.
Не стойте така на слънце.
Не е много горещо.
♪ Радваме се... ♪
Затова не нося това.
Единственият канадец, проявил глупостта
да откаже "Шитс Крийк"...
"Да откаже"? - Да, това казах.
♪ Колата в твоя е гараж, ♪
♪ на дупе искам аз масаж. ♪
Така бива ли? - Не.
Остават пет минути. - Не. Колата... Как беше?
Вместо това ме прегърни с ръка и аз ще...
Така е добре.
С домашно кино е добре. За клизма иска той кафе.
Ще удължим. - Да.
Нищо не сме направили.
Да кажа ли: "Пука ми за котката ти"?
♪ Имаме секси... ♪
♪ Долни гащи. ♪ - ♪ Бельо. ♪
Как се казва? Как беше? - Гащи. Долни гащи.
Долни гащи.
Как се прави? Снимат те много, нали?
Да. - После изрязват частите,
в които си скучен и самовглъбен.
Какво искаш да кажеш?
Само, че ще е много кратко...
Да. - Към 12 минути.
Не. Ще стане най-добре, след като умра. На това се надяват.
Мисля, че ще живееш още много, много дълго.
Последните години няма да са красиви.
Ще има празно взиране...
Да. - Аз ще те сресвам.
Косата ти ще порасне.
И ще кажеш: "Я, какъв е този щепсел?"
Не се изнервям, ставам неспокоен.
Веднъж с Марти пътувахме с кола
за някакви награди или нещо такова.
Казах: "Може да спра." А той: "Защо?"
"Повече не искам да съм нервен."
Това е.
И не че сме нервни, развълнувани сме.
Но и адреналинът си казва думата.
Леле, това е твърде интимно.
Добре.
Дами и господа, и така,
вашите аплодисменти за Стив Мартин.
Да! Благодаря ви.
Дами и господа, с гордост ви представям
човека, който просто умира да преиграва.
Един усърден труженик в шоубизнеса,
понеже просто не му идва отвътре.
Човек, участвал в безброй два хитови филма.
Единственият канадец, сглупил да откаже "Шитс Крийк".
Ето го и него, Мартин Шорт.
Колко е забавно... - Аз съм върхът!
Благодаря, дами и господа!
С Марти наричаме шоуто "Ако пестяхме, нямаше да сме тук".
Така е.
Може ли да кажа, млади Стивън... - Да.
Изглеждаш фантастично.
Благодаря. - Наистина е така.
Така е, като от трийсетгодишен изглеждаш на седемдесет.
За мен е огромна чест да стоя до човек,
който е писател, драматург, музикант,
композитор и легендарен комик.
А за мен...
За мен е чест да стоя до човека,
който стои до този човек.
Беше невероятно, защото...
имахме повече материал и шоуто беше по-кратко от снощи.
Май беше по-кратко с около десет минути?
Снощи беше по-кратко.
Миговете на самопохвала са оскъдни и редки.
Когато слезе от сцената след представление,
следва цялостна оценка.
Казва: "Включихме тази нова шега в този момент.
Публиката я прие.
Тази беше право в целта."
Първото шоу се получи донякъде.
Да. - Второто шоу беше перфектно.
Да. - Третото шоу се получи донякъде.
Съгласен съм напълно.
Всяка вечер е различно. Не можем все да сме перфектни.
Когато се стремиш да правиш нещо добре, това те поддържа жив.
Според мен тайната да не остаряваш, е да се чувстваш полезен.
Днес много те харесах.
Благодаря. - Моля.
Знаеш ли какво бих се радвал? Да работя с теб някой ден.
Вие флиртувате.
Взех си 30-годишна почивка от сценичната комедия.
Сега се върнах, но вече пораснал.
Това е една зряла версия.
Всъщност е много по-пряма.
Един дълбок въпрос.
Наскоро навърших 65
и, представи си, децата ми подариха пенсионерска карта.
ЗАПИС НА ПОДКАСТ
Явно вече ми трябва.
Смущаващо е, понеже
сякаш живееш на две писти.
Начинът, по който възприемаш света, си е същият,
но осъзнаването на отминаващото време изведнъж те е направило
някак по-стар, отколкото си очаквал.
От една страна е точно така, защото живееш по един начин,
но в ума ти има едно число, което означава нещо
и винаги го е означавало. - Да.
Означава, че си стар.
Но има и друго, мислиш си:
"Остават ми още само някакви си 25 години."
Чувстваш ли се различно,
отколкото когато си бил на 40 или 50?
На 40 мислех за смъртта.
Невротично.
Лъжовно усещане за обреченост.
Сега вече е истинско.
Но лъжовното и истинското са...
Истинското усещане за обреченост е много по-поносимо
от лъжовното.
Така че...
Здравейте.
Прощавайте. Само за мъничко.
Елате. - Извинявайте, ние...
Излизате ли? - Няма нищо.
Здравей. - Така ли?
Как си? - Добре.
Съжалявам, че ви прекъсваме.
Може да го включим. - Припомни ми...
Трябваше да се сбогуваме.
Ще ми припомниш ли как се казваше?
Може ли да ти видя личицето?
О, да, о, да.
Какво друго си мислиш?
"Къщата на капитан Ъптон" е рисувана през 1928 г.
Картината е на Едуард Хопър. Успях да я купя преди 30 години.
Първото впечатление е за самотна къща на хълм,
символ на изолираната самота.
В тази къща няма живот.
Но има нещо странно...
Съзерцавайки я през годините,
мнението ми за нея се промени.
Колкото повече я гледам, толкова по-жива ми се струва.
Прозорците са отворени, вътре полъхва бриз
и издува пердетата.
Тук има слънчева веранда, през чиито прозорци можеш да надникнеш
и почти да почувстваш ратановата мебелировка.
Така че за мен това е една много жива картина.
Там вътре става нещо радостно.
Нямам усещане за угриженост.
В тази къща има хора.
Дойдат ли децата,
това е най-голямата врата, през която преминаваме.
От кораб в морето на живота
изведнъж ставаш пристан за някой друг.
И някак знаеш ролята си.
Просто... дом.
Превод Милена Боринова