Takže kolik vás stálo vstupné?
- Pět. - Pět babek?
Zaplatili jste, čekáte profesionální show,
nebudeme ztrácet čas.
Ukážeme si profesionální zábavu. Hej!
Já si...
Máte to zapnuté? Je to zapnuté?
Slyšíte mě? Jasně, omlouvám se.
Milujte mě!
DOKUMENT O DVOU ČÁSTECH
Celé je to naprosto spontánní a ani trochu nazkoušené.
Nezkoušeli jsme.
Nezkoušeli.
Takže...
Co je s váma, lidi? Nemáte smysl pro humor?
1. TENKRÁT
Hej!
Střih.
Mám ještě něco. Můžeme točit dál.
Tenhle chlápek uměl všechny kolem rozzářit.
HLAS JERRYHO SEINFELDA
Patří mezi nejoblíbenější komiky v dějinách.
Pro mě představuje výstup ze 60. let.
HLAS JOHNA MCEUENA
Tohle také jen tak neuvidíte.
Člověk si mohl zase zablbnout.
Přišel jsem na jednu věc,
která by zábavní průmysl zničila.
Kdyby lidská rasa namísto dvou rukou
měla jen jednu, uprostřed hrudníku.
A důvod, proč by ho zničila? Jak by lidé tleskali?
Takhle.
SKVĚLE SE BAVÍME!
Úplně překopal stand-up.
HLAS LORNA MICHAELSE
To se jen tak nepovede.
Úspěch nikdy nebral jako samozřejmost.
Vždycky jsem si říkal: „Tohle se prostě nestává.“
Ale stalo.
A ještě něco. Jestli máte moje album,
čekali jste, že předvedu kousky
z desky a teď jste zklamaní,
tak to mi teda promiňte!
Dobrou noc!
Myslím, že kdyby mi tehdy někdo radil,
nic z toho by nevyšlo.
Prostě jsem chtěl být na pódiu.
Když jsem viděl pódium, rozzářily se mi oči,
představoval jsem si, jak na něm stojím.
Ale nepřeháním, když řeknu, že jsem neměl žádné nadání.
Ani špetku.
Chtělo to tedy alternativní způsob, jak se na pódium dostat.
Bylo mi něco kolem deseti nebo jedenácti,
když mi došlo, že člověk může jít do kouzelnického obchodu, něco koupit,
zahlásit: „Dobrý večer, dámy a pánové.“
A je součástí šoubyznysu.
Nebojte, nic se neděje, skutečně.
Chtěl jsem se stát kouzelníkem.
Ale netrvalo dlouho, abych si uvědomil...
Když říkám, že vyletí, tak vyletí!
„Aha. Víc se jim líbí, když ty triky nevyjdou.“
ORANGE COUNTY, KALIFORNIE, 1955
Život mi v podstatě začal až v deseti letech.
Kamarád povídá: „Hele, v Disneylandu nabírají děti.“
A já: „Cože?!“
Přesně tak, v Disneylandu je možné všechno!
V deseti letech ještě člověk žádné divy nezažil.
Tady stál Mickey Mouse v květinách
a ve stanici stavěl vlak a...
a různé postavičky, atrakce, rakety.
Na místě mě zaměstnali jako prodejce Disneylandských novin.
STEVE! (VÁŽNĚ)
Nikdo si je nechtěl koupit.
Ale nejdůležitější bylo, že jsem měl v devět ráno hotovo
a zbytek dne jsem mohl strávit v parku zadarmo.
Chodíval jsem do salónu Zlatá podkova.
Měli tam baviče, Wallyho Boaga.
Pvní komik, kterého jsem kdy viděl.
Karbaníkovi přátelé.
Zaručeně nezradí, vydělají vám balík.
Nikdy nezklamou. Hele, Niagáry.
A z kanadské strany.
Niagáry v zimě.
Jeho vystoupení jsem vidět stokrát.
Co tam máš ještě?
Průměrný člověk nafoukne balónek asi takhle.
Náš běžný, obyčejný druh.
A pak tu máme ty, co rádi jednají na rovinu.
Růžové slony znáte, ne? Jednoho barevného tu také mám.
Asi takhle. No prosím, a je z toho slon.
Nic moc, že? Poznám to podle potlesku. A teď...
Představoval jsem si, že sedím mezi diváky
a jemu se udělá zle.
Ozve se: „Ví někdo z vás, jak vystoupení pokračuje?“
Já bych byl připravený.
Jak se jmenuješ?
Jak ti říkají?
V Disneylandu nešlo o běžnou práci.
HLAS MELINDY DOBBS STEVOVA SESTRA
Možná si sem tam nějaký niklák odnesl, ale vlastně ho to nezajímalo.
Svou práci miloval.
Byl to pro něj takový útěk,
protože si na něm otec tak trochu vybíjel zlost.
Rozhodně ho nešetřil.
Neobjímali jsme se.
Žádné projevy náklonosti.
Říkával jsem si:
„Bože, měl jsem tak krásné, idylické dětství. Byl jsem plný radosti.“
Až později mi došlo: „No jo, ale mimo domov.“
Na nejveselejší místo na Zemi, Disneyland!
A pak me zaměstnali mě v obchodě.
MERLINŮV MAGICKÝ OBCHOD
A to mi změnilo život.
Předvádět celý den triky?
To byl prostě splněný sen.
Časem se člověk zlepší.
Prodávali jsme nespočet ptákovin.
Králičí uši a šípy, co šly skrz hlavu.
Měli jsme triky, ale také vtipy.
TICHO, GÉNIUS PRACUJE...
Můj kamarád Jim Barlow přišel s takovou hláškou.
Zákazníky vítal slovy: „Peníze budou? Chci říct, mohu pomoci?“
Vlastně jsem ho kopíroval.
Když návštěvník platil, říkám:
„Jste náš stý zákazník, dostanete zdarma tuhle papírovou tašku.“
A podobné průpovídky. Ale jsme v Disneylandu, bylo mi 15.
Magický div Martin! Přivítejme ho.
Předváděl jsem na srazech hráčů bridge a pro skauty.
Nic moc. Poznám to podle potlesku.
S Jimem Barlowem jsme vymysleli stovky vtipů.
Trocha kouzelné hudby?
Kopírovali jsme staré a upravovali je.
Jen bych rád připomněl, že smích je povolen.
Ale odchod bohužel ne.
Měly mi vydržet věčně.
Magie, ne tragédie.
Jdeme na to! Raz!
Dva!
A tři!
POTENCIÁLNÍ VYSTOUPENÍ 1963 1. REALITNÍ KOMORA ANAHEIM, VÁNOCE
Často slýchávám: „Buď sám sebou.“
Ale kdo ví, co to doopravdy znamená?
Já ne.
POZNÁMKY PŘÍPRAVA - PŘEDPOKLAD
„Dobrý večer, dámy a pánové, mladí skauti,
dnes budu vaším kouzelným průvodcem.
Jsem Steve Martin, váš kouzelný průvodce tímto večerem.
Nezapomenout vizitky. Podarovat jimi ředitele.
Nevystupovat pro děti mladší osmi let.
Úžasná show, všechno klaplo. Smáli se od začátku do konce.
Trocha nezdaru se čtvercovým kruhem, ale nikdo si ničeho nevšiml.“
KLID, NETŘES SE
Můžete ukout novou osobnost a na pódiu se v ni proměnit.
Můžete být čímkoli se vám zachce.
- Zahrajete nám něco? - Jasně, že ano.
Takhle se na to nehraje.
Aha. A co takhle?
- Ne. - Ne.
Vzpomínám si, jak mi došlo:
„Hele, v kouzlech už se nikam dvakrát posunout nemůžu.
Ale komedie je jako brána dokořán.“
Když jde o televizi... Aha.
Když jde o televizi, spousta účinkujících je nervózní.
Ale to já ne.
Aby si neřekli, že mi na tom záleží.
Kdyby mě prokoukli, umřel bych.
Jerry Lewis byl skvělý.
Miloval jsem Laurela a Hardyho.
Nichols a May byli jako symfonie.
A pamatuj, že maminka tě miluje.
Já tebe taky, maminko.
- Měj se, zlato. - Pa, maminko.
Lenny Bruce,
Bob Newhart, Charlie Chaplin, I Love Lucy,
Jack Benny, Danny Kaye, Bob Hope, Red Skelton,
Peter Sellers, Steve Allen, Jackie Gleason.
S tím, co dělali oni, jsem ale neměl absolutně nic společného.
Tuhle píseň umím zahrát i pozpátku.
Ne, vážně?
- Chcete to vidět? - Jasně!
Tak mrkejte.
Byl jsem v Orange County, na míle daleko od Hollywoodu.
A neměl jsem vlastní číslo.
Bez rekvizit jsem se cítil nejistě.
Měl bych jen stát a něco vyprávět?
Takže jak se mám proměnit v komika?
KNOTTOVA OVOCNÁ FARMA
V 18 letech jsem pracoval v takovém malém divadle
na Knottově ovocné farmě, jmenovalo se Birdcage.
Potkal jsem tam jednu dívku
a zamilovali jsme se do sebe láskou hodnou 18letých.
Jmenovala se Stormie Sherk, stala se z ní hlasatelka křesťanství,
dnes je úspěšnou spisovatelkou.
Z TEMNOT KE SVĚTLU
Každopádně, tehdy nebyla.
Její duch se ještě nestačil stát svatým.
Prahla po vědomostech a po vzdělání.
Byl tak otevřený.
HLAS STORMIE SHERK
Chtěla jsem mu ukázat knihy, které ovlivnily můj život.
Přesvědčila mě, abych si přečetl Na ostří nože.
Na ostří nože pojednává o muži, který pátrá po pravdě.
Člověk nezažije skutečné štěstí, dokud nepozná,
že vychází z jeho vlastního nitra.
Doslovně citovat se nemůžu.
Ale řekl jsem si něco jako: „Aha, měl bych se zajímat o smysl života.“
Povzbuzovala jsem ho: „Steve, jsi tak chytrý.
Musíš jít na vysokou. Tam zjistíš, kým skutečně jsi.
Dozvíš se toho spoustu sám o sobě a o světě kolem.“
A tak jsem učinil radikální životní rozhodnutí.
Podal jsem přihlášku na Long Beach State a začal studovat filozofii.
Filozofie se snaží všechno rozložit.
O všem se přemýšlí znovu.
O všem. A to mi imponuje.
Ten pocit, že člověk může objevit něco velkolepého.
Začal jsem přemýšlet o jediné věci, kterou jsem znal, o komedii.
Namísto: „Existuje bůh?“
To bylo: „Jak mohu více rozesmát lidi?“
Jedním ze základních prvků komedie,
o kterých jsem rozjímal, byla znamení.
Takhle.
Rád bych vám pověděl...
Chtěl jsem opustit víru,
ale nešlo to. Ateisté nemají svátky.
Znamení, která baviči používají, aby naznačili, že přišel vtip.
A ať už byl vtipný nebo ne, obecenstvo je vázáno dohodou.
„Aha, teď je čas na smích.“
Například pointa vtipu.
Asi jste už slyšeli, že Elvis prošel armádní prohlídkou.
Také se cítíte bezpečněji?
Vyprávěním příběhu hromadíte napětí.
Elvis má hudbu v krvi.
Doktor na něj poklepal
a jeho čéšky zahrály refrén k Nebuď krutá.
Vtip napětí uvolní, všichni se začnou smát...
To není skutečný smích.
Napadlo mě: „Co takhle vytvořit napětí a nikdy ho neuvolnit?
Přišel by pak skutečný smích?“
Takový, jaký zažijete s přáteli, až vás z něj píchá v boku.
Dohody nejsou třeba. Člověk se upřímně směje.
Žádná nápověda.
Nic, co by prozradilo: „Tohle byl vtip.“ Prostě jste se chechtali.
„Čemu se smějeme?“ „Nemám páru.“
Takže mě napadlo:
„Co když odstraním nápovědy a jednoduše budu pokračovat dál?“
Diváci by se museli sami rozhodnout, kdy se chtějí zasmát.
Buď si řeknou, že to bylo praštěné a rozesmějí se,
nebo je pobavím a rozesmějí se.
Nebo se smějí, protože jim došla pointa předešlého vtipu.
Takže ke smíchu dojde přirozeně, bez jakékoli předchozí dohody.
Snažil jsem si osvojit dovednost,
která člověka donutí si říct: „Nevím, proč mi to připadá vtipné, ale směju se.“
Mé první vystoupení, za které mi skutečně zaplatili,
se odehrálo v kavárně Little Place.
Díky.
Dnes večer nás čeká skvělé představení.
Vystoupí Steve Martin. Za minutku ho tu máme.
Tijuana Brass, potom Elvis Presley a...
Flamey and the Burn Outs, Bill Haley and the Comets,
Truman Capote, anglická královna, Montie Montana...
Mé číslo byla všehochuť. Trocha kouzel.
Pikové eso.
Pikové eso. Tak to je špatně!
Četl jsem E.E. Cummingse.
„Ďábel, ach, ten zelený tančící ďábel.“
Žongloval.
Zdrojem zábavy nejsem odjakživa.
Dříve jsem se věnoval dramatickému čtení,
předčítal jsem například periodickou tabulku prvků.
To mělo úspěch.
Péd.
Emp.
Zn.
A tak to pokračuje dál.
Zaplnit 20 minut je fuška. Vážně.
Když obecenstvo nereagovalo, krátil jsem to na 11.
Hodně pro mě znamená. Díky němu tu dnes stojím.
Mé číslo s telefonem.
Předstírám, že s někým telefonuji,
mluvím s ním a vykládám mu vtipy.
Určitě si to užijete.
Haló, je tam Fred?
Vtipné, že? A pak...
Radost mi udělal i pouhý pohled.
Však víte: „Cože?“
Existují dva druhy lidí.
Ti, kteří Stevův humor chápou, a pak ti, kteří ne.
Diváci museli dávat pozor.
Děkuji.
Přešel jsem na UCLA a studoval pokročilou logiku.
Skvěle se bavíme. Ano.
HUDBA, KOUZLA, HUMOR & PÍSEŇ
Je to zábava a my jsme její součástí.
Inspiroval mě Lewis Caroll,
který byl učeným mistrem absurdit.
Zaprvé. Miminům chybí logika.
Zadruhé. Všichni obdivují člověka, který to umí s krokodýly.
Zatřetí. Lidi bez logiky neobdivujeme.
To znamená, že mimina to s krokodýly neumí.
Jednou jsme se takhle s kamarádem Philem Careym rozhodli,
že budeme trochu dobrodružní.
Phil dostal ve škole úkol. Nevím přesně jaký,
ale šlo o rozhovor. Požádal Aarona Coplanda.
A Aaron Copland souhlasil.
LA - NYC JEDEME!
Steve moc necestoval...
HLAS PHILIPA CAREYHO
...většinu z těch malých měst nikdy nenavštívil.
Vybavoval jsem si různá místa a říkal si: „Tohle musí vidět Steve.“
S Philem jsme byli sehraní. Víte, jak to chodí.
Když máte přítele, se kterým můžete improvizovat.
Přesně tak probíhal náš výlet.
Napadl mě skvělý název pro výrobek. Masový vosk.
„Přátelé, unavuje vás vaše nudná, hnijící schránka?
Nyní může znovu zazářit s novým Masovým voskem ve spreji.“
Spojovalo nás nadšení do podivností a zvlášností tohoto světa.
MASOVÝ VOSK
Stále mi bylo 20,
byl jsem hrdý, že jsem to stihl do New Yorku před 21. narozeninami.
S Philem jsme dorazili a hned běželi do Muzea moderního umění.
Abychom viděli Guernicu.
A co se dělo v roce 1964?
Svět umění doslova explodoval.
Došlo ke kulturnímu posunu díky Beatles.
Polibte mě.
Když jsem přemýšlel o svém takzvaném čísle,
samozřejmě jsem chtěl vědět: „Jak zařídit, aby mě chtěli vidět znovu?
Co mám udělat, aby se o mně bavili po cestě domů?“
I kdyby měli říkat jen: „Nic divnějšího jsem nikdy neviděl.“
„Bavič, co si myslí, že je k popukání, ale není.“
Říkal jsem si, že to zní dobře.
Poslal jsem pohled své úžasné holce z vysoké.
„Drahá Nino, rozhodl jsem se, že své vystoupení pojmu experimentálně.
To je jediný způsob, jakým dosáhnu svého cíle.“
Netuším, co jsem tím myslel. Snad jen to, že se chci vymanit tradici.
Nejspíš.
Dámy a pánové... ...Steve Martin!
Dobrý večer, díky. Jste hodní, to nemusíte.
Vážně, nezasloužím si to. Díky. Díky.
Dnes vystupuji naposledy, jsem vám vděčný.
Dobrou noc a děkuji vám.
Dobrý večer, dámy a pánové.
Nebo den, záleží v jakém pásmu se nacházíte.
Dobrý večer, vítejte zpět.
Já jsem Steve Martin a každou chvíli dorazím.
A zatímco na mě čekáme,
Rád bych oznámil, že před dvěma týdny
vznikla první nahrávka mých živých vystoupení.
A za dva dny ode dneška ji plánujeme vymazat.
A proto tu vlastně stojím.
Je to vtipné, že?
Ano, komedie vládne tomuto úžasnému světu.
Smích je opravdu stěžejní.
Je to přesně ta věc, která člověka odlišuje
od všech ostatních tvorů.
Ta schopnost zaznamenat něco vtipného, prohnout se smíchy
a říct: „Vtipné.“
CYRANO OBĚDY, VEČEŘE
Kluby najímali baviče.
Plnili roli předskokanů.
Bylo to mé jediné vystoupení v baru a nikdy jsem...
Teď to zní jako kalifornské „nikdy“, ale to je fuk.
Mekkou všeho dění býval Troubadour.
I když klub Mekka také existoval.
...přivítejte Steva Martina.
Děkuji vám.
Díky. To mě podrž.
Byli jste skvělé obecenstvo, chci vám moc poděkovat, dobrou noc.
Jen bych chtěl něco dodat. Jak říkám, vystupoval jsem v Bishopu...
Většinou vystoupil dvakrát.
Obecenstvo tvořilo šest lidí.
HLAS MITZY TRUMBO PŘÍTELKYNĚ, FOTOGRAFKA
Je zvláštní, když se nikdo nesměje.
Říkáte si: „Je to vůbec vtipné?“
Jsme v uličce za Troubadourem
s panem Stevem Martinem.
Ano, tady já.
Jestli posloucháte,
zrovna prošli nějací lidé a poznali mě.
- Vzrušující... - Woody Allen?
Ne, ne.
Nejste Jerry Lewis?
Ne, jsem Steve Martin. Král komedie.
Steva Martina neznám.
Rozesmějte mě.
Ale při druhé show
už v sobě lidé měli trochu alkoholu a šlo mu to skvěle.
Hodně z vás tu dnes sedí a říká si:
„Ach jo, další kouzelnické představení s banjem.“
„Kdy přijdou zvířátka z balónků?“
Jakmile se chytli, už je nepustil.
POSTŘEHY
ZVLÁŠTNÍ SHOW. NEVÍM, JESTLI SE SMÁLI MNĚ NEBO SE MNOU.
ALE I TAK SE MI DOCELA ZADAŘILO.
To léto jsem se ho snažila přimět k troše romantiky.
Mozek mu operuje na mnoha různých, zajímavých úrovních.
Drahá, předrahá Mitz. vlastně se toho moc neděje.
Šel jsem na konkurz do Zlaté podkovy, ale ještě se mi neozvali.
„Nechávám si narůst knír. Ty ne?“
S LÁSKOU, STEPHEN
S naší rodinou se dobře bavil.
Dali jsme si trochu trávy, smáli se a jedli.
Můj táta psal, byl scénáristou.
Společně s mnoha svými přáteli se dostal na černou listinu.
Pořádali večeře s umělci a spisovateli.
Tehdy jsem poprvé spatřil umění v domě.
Rozhovory byly pravým opakem těch, co jsem znal.
Při večeři s mými rodiči panovalo hrobové ticho.
Tehdy jsem poprvé vstoupil do odlišného, úplného života.
Jiného stylu života.
Jak se v tom věku vzájemně vnímáme...
Nemáme o ničem ani ponětí.
Se Stevem jsem se rozešla.
Tušila jsem, že to někam dotáhne.
Nemyslela jsem si, že by toho nechal. A také nenechal.
Krásný pohled...
Jednou jsem vystupoval v autokině.
Když jim něco připadalo vtipné, zatroubili.
Když se lidi zeptají: „Můžu kouřit?“
Odpovím jim: „Můžu prdět?“
Pomyslel jsem si: „Takhle svůj život strávit nechci.
Tohle v padesáti nebo šedesáti dělat nebudu.
Do třiceti musím prorazit.“
V noci jsem pracoval, ve dne chodil do školy.
Přemýšlel jsem: „Jak si vydělat na živobytí? Co mám dělat?“
„Devátého srpna jsem šel na konkurz do seriálu The Mighty Hercules.“
Vzdej se, Hercule, nemáš šanci!
To si myslíš ty! Jen koukej, Thesee.
„A neuspěl.“
Vážně jsem uvažoval o tom, že se stanu profesorem filozofie,
protože učení mi vždy připadalo jako šoubyznys.
Člověk také stojí před lidmi.
A pak se mi naskytla příležitost s The Smothers Brothers.
Byl to úspěšný pořad.
ZÁBAVNÁ HODINKA
A teď přichází můj bratr Tom, poprvé v televizi,
s třiceti, klidně si je přepočítejte, 30ti tanečnicemi nahoře bez.
Hledali mladé scénáristy.
Řekl jsem si: „To je práce pro mě.“
HEJ TY
Ve městě jsem už chvíli vystupoval,
takže o mě neslyšeli poprvé.
PRAVIDELNÁ ZÁBAVA STEVE MARTIN, JOHN MCCLURE
Znám skvělý vtip.
Chcete si utáhnout z přátel? Je skvělý.
Až vás pozvou na nějakou okázalou večeři,
nakráčejte tam a hoďte salát na zem.
Já to posledně zkusil.
Přibližně před dvěma lety.
Do té doby jsem psal jen své vlastní vtipy
a pár malých, divných, krátkých příběhů.
Ale má přítelkyně chodila s vedoucím scénáristou.
Nezapomeňte, psal se rok 1967.
Do Ice House jsem chodil čtyřikrát, pětkrát týdně.
HLAS MASONA WILLIAMSE PŘÍTEL STEVOVY PŘÍTELKYNĚ
VEDOUCÍ SCÉNÁRISTA
Viděl jsem ho tam tak 20krát, 30krát.
Když něco vidíte po třicáté,
jste schopni do toho prohlédnout.
A vzali mě.
Byl jsem katapultován do stratosféry.
Odnikud někam během jediného týdne.
Byl jsem strachy bez sebe.
Řekl bych, že se trochu styděl.
Akce!
Neměl vlastní kancelář,
seděl v chodbě před místností pro scénáristy.
A opíral se o zeď.
Přišel jsem a něco jsem napsal.
Mason zakroužkoval řádek a řekl:
„Tohle bude naše pointa, vezmeme ji a hodíme na závěr.“
Začaly mi záchvaty úzkosti.
Trpěl jsem jimi dlouhá léta.
3. KVĚTEN, 1968
„Tak jsem tady, žiju. A co teď?
Předevčírem jsem si prošel nejhorším zážitkem svého života.
Děsivě rychlé srdeční palpitace, doprovázené strachem.
Připadal jsem si odstřižený od světa.
Žádná minulost, jen vzdálená přítomnost.
V práci jsem se nesoustředil.
Nedokázal jsem mluvit, aniž bych se nezakoktal.
Přemýšlel jsem, že toho nechám.“
Co to je za odporného chlápka?
„A pak...
Jsem jel domů a uvědomil si, že si vlastně vedu sakra dobře.
Mám dobrou práci. Kreativní práci.
Má umělecká čísla jsou obstojná.
Umím myslet hlavou.
Rozhodl jsem se následovat spíše pracovní úspěchy než štěstí.
Dobrý nápad.“
Tommy Smothers jednou řekl:
„Mluvit se Stevem je jako nemluvit s nikým.“
A měl pravdu.
Rád bych vás představil, ale nevím, jak bych vás popsal.
Poradíte mi?
No, co třeba:
„nejlepší komik světa“?
Ne.
Zdravím, tady nejlepší komik světa.
Ahoj. Díky. Mockrát děkuju.
Díky. Děkuju.
To si nezasloužím. Tohle jsem nečekal. Díky.
Začal bych takovým starším vtipem,
ještě ho pořádně neovládám,
ale člověka pobaví, i když ho už viděl stokrát.
Staré dobré zapomenutí vlastního jména.
Začnu se představovat jménem
a pak dělám, že mi vypadlo.
Ještě jsem to nevypiloval, ale zaručeně se utlučete.
Takže, staré dobré číslo se zapomenutým jménem.
Zdravím, já jsem Steve Martin.
Sakra, pokazil jsem to.
VRAŤTE VOJÁKY ZPĚT DOMŮ
Mír, teď!
Ve Vietnamu zuřila válka,
všichni nosili dlouhatánské vlasy a tvářili se velmi vážně.
Namísto války je lepší zůstat...
- Zůstat v posteli. - A nechat si narůst vlasy.
- Ano. - Pro mír.
TRUBTE PRO MÍR
Každé vystoupení by mělo zahrnovat nějaké hodnocení společnosti
a něco skutečně duchaplného.
Takže vám teď předvedu pár zvířátek z balónků.
Tak prosím.
Tohle je skvělá zábava. Tumáte, pro děti.
Za vším stála politika.
Když jste zmínili Nixonovo jméno,
čekal vás buď smích, pískání nebo jiná hlasitá reakce.
A já cítil, že nadešel čas to změnit.
HLAS BOBA EINSTEINA KOMIK A PŘÍTEL
V té době baviči rádi rozebírali válku,
vytahovali všemožná pochybná témata.
Ó krásko, za smog na nebi Za pesticidy v zrnu
Jsem pro rovnoprávnost.
Ať taky můžou cálovat účet a nechávat tučný dýška.
Nechci být bílej, vás lidi teď posílaj na Měsíc.
Hele, spojíme se a pomůžeme těm zasranejm bělochům odfrčet na Měsíc,
ať už nám dají pokoj.
Steve byl jednoduše praštěný.
Byl originální. Nepředvídatelný.
Nikdo ho nepovažoval za génia, včetně Steva.
Vím, vypadá to hloupě.
A zdá se, že to dělám úplně nahodile, ale hned vám vše objasním.
Víte...
„KOMIK“
Neměl jsem dobré recenze.
PODPRŮMĚRNÝ TALENT
NEŠŤASTNÉ
„Nejhorší věc v dějinách americké komedie.“ To řekli.
„Steve Martin. Nikomu jinému v zábavním průmyslu štěstěna tolik nepřála.“
Zatímco na mě čekáme, předvedu vám číslo,
které pro mě hodně znamená.
Většina z vás si vzpomene, jakmile zmíním název.
Jde o zábavné číslo s nosem na mikrofonu.
Ne, ne.
Ještě lépe, řekl: „Amatér s největší dávkou štěstí na světě.“
Což je vlastně celkem pravda.
Sám se tomu musím smát.
Ale já se bavil.
Prostě jsem chtěl, aby mi to vyšlo.
Teď předvedu meditaci
tady na téhle mé meditační stoličce.
Takhle se posadíte na meditační stoličku.
Pak si vezmete něco na čtení.
A meditujete. Jako já.
To byla éra hipíků.
Vítejte, bratři. Mír.
Tehdy to prostě frčelo. Šel jsem s dobou.
Když jste neměli háro a nekouřili trávu, platili jste za vyděděnce.
Ty prášky už asi zabírají.
Teda, to je žůžo.
Jak je tobě, kočenko?
Trávu jsem nekouřil a nikdy...
Nevzal jsem si ani aspirin. Hrozil jsem se záchvatů úzkosti.
Pokuř si. Užiješ si to.
- Co říkáš na moje vlasy? - Hrůza.
MARY MARTIN MATKA
Vypadáš jako Charles Manson.
No, prostě vypadáš jako... Jako...
GLENN MARTIN OTEC
Vypadáš jako opičák.
Jako bys přišel ze zoo v San Franciscu.
Nebo ze zoo v San Diegu, což je ještě horší.
S kariérou ti to rozhodně nepomůže.
Vždycky mi připadalo, že se za mě táta trochu stydí.
Nemohl být hrdý na nekonvenční komediální čísla,
kterým sám úplně nerozuměl.
Tou dobou jsme si s otcem byli tak cizí,
že mě jeho negativní komentáře vlastně motivovaly.
Kolem roku 1970 mě Ann-Margaret s manželem Rogerem Smithem najali,
abych jim zahájil ve Vegas.
Jako bych byl úspěšná hvězda.
Měli tak neskutečnou šatnu, lepší než jakýkoli dům,
ve kterém jsem kdy bydlel.
Viděl jsem Elvise, když se zastavoval za Ann-Margaret.
Byl celý v bílém, kolem pasu obří pásek.
Šel kolem mé šatny a povídá:
„Synku, tvůj smysl pro humor je pěkně zvrhlý.
Chceš vidět mý pistole?“
Zdravím, děkuji mockrát.
Tedy, to si ani nezasloužím. Páni, díky, jste skvělí...
Bylo to v Hiltonu.
Díky bohu, že už nestojí.
Měl neskutečně vysoký strop, což je pro komiky katastrofa.
Neslučuje se to se smíchem.
Smích vyprchá do vzduchu a rozplyne se jako kouř.
Tohle je má verze interpretace Zmenšujícího se muže.
Abych to mohl pořádně předvést, musíte nejprve zavřít oči,
tak na tři vteřinky, pak je znovu otevřete.
A přímo před vašimi zraky se zjeví Zmenšující se muž.
Všichni teď zavřete oči. Povím vám, kdy je otevřít.
Otevřete oči!
Dámy a pánové.
Mockrát vám děkuji, opravdu. Jste skvělí. Tak jo.
Teď už ona bájná přeměna rukavice v holubici.
Trik s kapesníkem.
Rukavice byla lepší!
Trochu opožděná reakce.
Tak kdy přijde ta Ann-Margaret?
Vrátil jsem se a všechny mé věci ze šatny ležely na chodbě.
V krabicích.
Tak moc...
Tak moc jsem to projel.
Tak jo, jsi tam v celé své kráse.
HLAS GLENNA MARTINA
- Fajn. - Co je nového kromě těch vousů?
Stojím tu před domem svých rodičů.
Je mi 25 let. Asi jsem černá ovce.
No, jednou už jsi náš, takže se tě jen tak nezbavíme.
- Jo. - Otázka zní proč? Proč?
Nedávno jsem nad tím přemýšlel a důvodem je,
jak jsem sám stanovil, že co se týče práce a života obecně,
nemám nad sebou žádnou autoritu.
V běžné práci bych měl šéfa.
Kdybych žil s rodiči, měl bych rodiče, ale nežiji.
Pracuji sám pro sebe a platí mi za to, že jsem sám sebou.
Ale tehdy jsem chtěl být někým jiným.
Někdo mi řekl: „Snažíš se vypadat jako Eagles?“
Zrovna dvakrát se mi nedařilo, tak jsem učinil rozhodnutí.
Namísto kopírování starého hnutí
se stanu průkopníkem nového.
Kdykoli si holím vousy, používám pěnící Gillette.
Bob Einstein mi jednou řekl:
„Víš, co ti pomůže? Věk.“
A měl pravdu.
Má čísla byla dětinská.
Proto pomohlo, když mi trochu zešedivěly vlasy.
Chtěl jsem, aby mě vnímali jako dospělého muže.
Tak jsem se rozhodl: „Obléknu sako,
nasadím kravatu a ostříhám se.“
Namísto hipíka ze šedesátek
budu vypadat jako nový člověk ze sedmdesátek.
To se podívejme. Mockrát děkuji.
Jako někdo z budoucnosti.
Tisíceré díky.
Zaměřím se teď na zvukové efekty.
Všichni baviči je používají, vypráví příběh,
tak trochu je přivedou k životu
pomocí zvukových efektů.
Tvrdě jsem dřel. Všechno jen silou hlasu.
Žádné... Sluší mi to?
Žádné triky, nic takového.
Jdeme na to. Číslo se zvukovými efekty.
Ráno jsem si po probuzení dal misku cereálií.
Pak jsem v garáži a nastartoval auto.
Pak se objevila parta motorkářů.
HLAS JOHNA MCEUENA
Poznali jsme se v Disneylandu
a celé léto jsme spolu pracovali v Magickém obchodě.
Hned jsme si padli do noty.
BILL MCEUEN MANAŽER
Když začal vystupovat sám, povídám bratrovi:
„Bille, musíš zajít na Steva. Je vtipný.“
MANAŽER, STEVE!
Mám se zasmát jako Steve?
Bratr ze Steva udělal našeho předskokana.
Vydělával 50 až 150 dolarů za večer.
Bratr ve Steva věřil a Steve ve Steva také.
Žádné fotky.
Ale Steve ve Steva věřil ze všech nejméně.
...asi jako to umět s mikrofonem. V podstatě musíte takhle.
Díky, dobrou noc.
TROUBADOUR UVÁDÍ LINDA RONSTADT, STEVE MARTIN
Zdravím. Já jsem Linda Ron... Jej!
Předskakoval jsem všem.
The Carpenters, Mimi Fariña, Sonny and Cher, Poco, B.B. King,
Sha Na Na, Merle Haggard.
Black Oak Arkansas.
Na Black Oak Arkansas si nevzpomínám, ale asi se to stalo.
Mockrát děkuju.
Chvíli jsem si to užíval, ale nikam to nevedlo.
Dám tomu tak deset minut, protože...
Díky, díky.
A co takhle pět minut? Héj!
Za každé představení jsem dostal 200 dolarů,
z čehož mě 250 stála cesta tam a zpět.
Co dělám špatně?
Mohl jsem být sebelepší, mohl jsem se přetrhnout,
ale nikoho to nezajímalo.
Dirt Band!
To při svém vystoupení slyšel pořád.
Stál jsem v zákulisí
a slyšel hlučení obecenstva:
Pak oznámili: „A teď Steve Martin.“
A lidé mručeli dál, žádný potlesk.
Pokračují dál, vy začnete s vystoupením a...
Ano, byl to boj.
Ve třiceti začnu hledat něco jiného,
protože v téhle fázi se zaseknout nechci.
1975 STRUČNÝ PŘEHLED, DIÁŘ
Aspen, 28. prosinec, 1974.
„Jack Benny včera zemřel,
což je ideální chvíle na založení deníku.
Hlas Jacka Bennyho je zvukem, který mě provází od dětství
a takový zvuk jsem si určil za cíl.“
Neviděl jste mou ženu? Neviděl.
Vlastně ji ani neznám.
Tak jak víte, že tu nebyla?
Už jste mě viděli?
Ne? Tak jak víte, že to jsem já?
„Čas od času, jako tehdy v New Yorku,
jsem si v hotelovém pokoji poplakal u starých nahrávek různých bavičů.“
Roztančily se mi nohy!
„Měl bych se naučit lépe vyjadřovat tělem.
Myslel jsem si, že to ovládám. Ale moc lidí se nesmálo.“
Obecenstva byla v roce 1974 příšerná.
Rockové koncerty je naučily
pokřikovat a hlasitě se zapojovat.
Udělej z nich džus!
„Ne, díky.“
„Tento rok půjdu s kůží na trh.
Mám v plánu jen vystupovat.
Žádná polovičatá čísla v nepřátelském prostředí.“
Tehdy jsem si poprvé řekl: „Buď hlavním číslem. Nepředskakuj.“
Vlastní vystoupení působí jinak.
Takže jsem z předskakování před 500 lidmi
spadl na vystupování před 40.
Tímhle trikem bez problémů oklamete tříleté děcko.
Víte, děti se učí mluvit tak, že poslouchají své rodiče.
Představte si tříleté dítě,
chcete na něj ušít boudu.
Říkejte nesmysly.
Během prvního dne ve škole zvedne ruku:
„Můžu mambočoklovat na plantáž?“
Ale fungovalo to.
Přídavek!
KE KONCI VEČERA JSEM SLYŠEL, JAK LIDÉ VOLAJÍ MÉ JMÉNO.
Díky. Díky. Mockrát děkuju.
To si nezasloužím. Díky.
Fajn, nazkouším si vtip na dnešní večer.
Takže, přijde kobylka do baru.
Barman povídá: „Pojmenovali jsme po tobě koktejl.“
A kobylka na to: „Říkáte mu Fred?“
Smích, smích, smích, smích.
„Pojmenovali jsme po tobě koktejl.“
A kobylka na to: „Říkáte mu Fred?“
Smích, smích, smích.
Steve se vždy snažil najít publikum,
někoho tady, někoho tamhle.
Spatřil jsem svět z obou stran!
Zespodu a kolem dokola.
Mám jen jednu otázku.
Kde jsem?
Připomínáme, že posloucháte WRVU z Nashvillu.
Kde vystoupíte přístě?
Působíte na mě jako Johny Carson, mám z vás podobný pocit.
No, Johnny, příště se objevím...
Vlastně si nejsem jistý.
Nejspíš v Russellville. Ani nevím, v jakém státě leží.
Prosím?
Mám to vzít?
Haló, BSU, WPWPW, prosím?
Viděl jsem vás s tím šípem v hlavě.
- Vážně? - Jo, bylo to divoké.
Já šípy skrz hlavu nikdy nenosím.
To je šílené. Musíte si mě s někým plést.
- Haló? - Jste v éteru.
- Jsem v éteru? - No, ano.
- Ptal se první. - Je tam Steve?
- Mohl by. - Mohl by?
Jsem na večírku v Hemingway.
Jediné, co chybí, jste vy.
Dívky, dívky!
Mám menší sexuální problém.
A jaký?
Nosím pánské trenky.
Paráda!
Kolik z vás si pamatuje, jak před pár lety země explodovala?
Vidíte, tak málo z vás.
Člověk by řekl, že něco takového lidem utkvěje v paměti a ono ne.
Vážně si nevzpomínáte?
Země explodovala, roztrhalo ji to na kusy.
Na tuhle planetu jsme prchli v obří vesmírné lodi.
Vláda se rozhodla to hloupějším zatajit,
protože shledala, že...
Nevadí, jedeme dál.
Vystupoval tehdy ve školách. Ve spoustě klubů.
HLAS MAPLE BYRNA STEVŮV ŘIDIČ
V každém klubu, ve kterém vystupoval, člověk začínal slýchat jeho čísla
směrem od personálu.
Vepsal se lidem do paměti.
Počkat.
Vystupování člověka zavede do nejrůznějšch podivuhodných situací.
Jednou jsem hrál pro přibližně 100 studentů.
Jazyk mi imponuje, prostě mě bere.
Jako profesionální bavič ho musíte ovládat.
Nemusíme si nic nalhávat, někteří lidé to se slovy umí, a jiní...
...jsou trochu ztracení.
Neměli divadlo, jen takovou místnost
s nízkým pódiem pro divadelní kroužek.
Chyběly tam postranní východy. Museli jste odejít středem.
Dokončil jsem představení, řekl: „Díky, dobrou noc.“
A oni prostě seděli dál.
Sestoupil jsem z pódia povídám: „Konec. Tohle je konec vystoupení.“
A oni pořád seděli.
Vyrazil jsem do obecenstva a začal mluvit.
Netuším, co jsem říkal.
Tak jo, dobře jsme se bavili,
myslím, že to je hlavní.
Lidi mi říkají: „Steve, máš nějaké motto?“
Mé motto.
„Jednou za den se zasměj.
Protože den bez slunce je jako...
...noc.“
Vyšel jsem ven a najednou se ze mě stal jakýsi krysař,
protože mě všichni následovali.
Nakonec jsem své publikum vyvedl na ulici
a procházel se s ním.
Šinul jsem si to světem a publikum cupitalo za mnou,
až jsme se ocitli u vypuštěného bazénu.
Povídám: „Tak jo, všichni do bazénu.
Chci si ve vás zaplavat.“
Ten večer jsem šel domů a říkal si: „Aha, něco se stalo. A bylo to super.“
A tím započala velmi důležitá část mé kariéry,
kde jsem opustil pódium.
A já se pomalu balím. Byli jste skvělé obecenstvo, skutečně.
Božínku. Myslím, že si na chvíli počtu.
Věci se otevřely.
HLAS MARTINA MULLA KOMIK, PŘÍTEL
Brával diváky ven, objednával jim
350 hamburgerů a podobně.
Viděl jste mě dnes?
Byl jsem s vámi v Krystal.
Měl jste hambáč?
Ne, bylo tam moc lidí.
Já viděl jen plačící servírky.
Párkrát to udělal,
stěžovali si na něj lidé ze sousedního bloku.
Nahlásili ho na policii za hluk způsobený
stovkami smějících se lidí.
Mezi vystoupeními prodávám drogy.
To je policie? Ach ne.
- Venku. - Tedy.
- Jsou venku? - Jo.
Hlavně se chovejte přirozeně.
Až přijdou, nasaďte si čapku z balónků,
aby mě nevyhmátli.
Nedělejte si starosti. Já to vyřeším.
Tak jo, pořádně to tu roztočíme!
Majitel řekl: „No, vedeme si dobře,
ale moc Stevů Martinů nám sem nechodí.“
Jako bych byl nejvyšší eso.
Pomyslel jsem si: „Co tím myslí?“
Dlužil jsem 5 000 dolarů.
Představení ve školách moc nenesla,
tak jsem se na týden upsal jako hlavní číslo Playboy klubu v San Franciscu.
Obecenstvo bylo mnohem starší, ale potřeboval jsem peníze.
Pěkně jsem se vyparádil, protože jde o neobyčejnou restauraci.
OZNÁMENÍ JEN OBLEKY A KRAVATY
Hudebníkovi v zákulisí povídám:
„Vypadá to, že je dneska plno.“
Jen se na mě tak podíval a...
„Zajíček mě představil jako Steva Millera.“
Neplatili za to, aby viděli mě.
Byl jsem tam jen do počtu.
Štěňátko.
Slyšel jsem, jak jeden chlápek říká: „Vůbec nechápu, o co jde.“
Na tohle vystoupení jsem pyšný nebyl.
Smrt. Smrt komedie.
Ta je horší než běžná smrt.
MOŽNÁ JSEM PŘEDBĚHL DOBU.
„Kde je ten můj vysněný, starý dobrý šoubyznys?
Tohle má být ono?
Kde mám svou ústřední melodii?“
V komedii jde o načasování. To se nedá obejít.
Pokud vám obecenstvo nedá dostatek času, skončili jste.
Rád bych vám pověděl vtip...
„Záložní řešení:
Vzdát to.
Televize.
Pravděpodobná možnost.“
Chci do šoubyznysu.
HOSTUJÍCÍ ROLE, 1975
Tomu se mi nechce věřit.
Hele, myslíš, že bych lhal?
Tak jsem se rozhodl.
Na svém čísle jsem dělal deset let.
Je to jako čekat za rohem, víte?
Máte sbaleno a jste připravení vyrazit.
Čekáte, až přijede autobus.
„To je on, nastupuju do něj, všechny kufry s sebou.“
SRPEN, 1975
Asi to vypadá, že si tu jen tak blbnu.
Nechtěl jsem vám to prozradit, ale...
Dnes večer dávám zábavnímu průmyslu sbohem. Díky.
Tohle je závěrečné vystoupení mé kariéry.
Prostě budu dělat to, co jsem vždycky chtěl.
Nezáleží na tom, jestli to bude dobré,
nikomu se to nebude líbit
nebo jestli kritici řeknou:
„Tohle tedy nebylo to nejlepší, co kdy...“
Prostě předvedu všechno, co jsem kdy chtěl, takže...
Byl jsem vážně zabedněný.
Opravdu trvalo, než mi došlo, že stejné číslo nemůže zabrat všude.
V Playboy klubu jednoduše působilo nemístně.
Boarding House byl oblíbený
a mé číslo se líbilo, protože vybočovalo.
Chcete si někdy trochu ujet?
Spáchat nějakou šílenost? Pojďme někoho zavraždit.
Bylo to generační.
Existovala generace bláznivých lidí, co kouřili trávu,
kteří byli otevření natolik, aby pochopili, oč běží.
Ale ti nechodili do Playboy klubu.
Nejdříve zamíchám karty pomocí techniky kráva na pastvě.
KARTY TECHNIKA KRÁVY NA PASTVĚ...
(POUŠTĚT KARTY Z PRAVÉ DO LEVÉ RUKY S PLESKAVÝM ZVUKEM)
Jaké jste znamení?
Štír. Co jsem já? Jo, buran.
Musíte najít to správné publikum.
HLAS MICHAELA ELIASE SPISOVATEL, KOLEGA
A Steve ho našel.
Čekali na něj. Fandili mu.
Balónky plním slovy, když prasknou, ozve se:
„Sakra!“
Štěňátko.
Tohle je ve skutečnosti antikoncepční pomůcka.
Předvedu vám, jak funguje.
Když si to nasadíte... na hlavu...
...nikdo s vámi ani nepromluví.
Chtěl bych, abyste to brali vážně.
Na pódiu před vámi stál někdo výjimečný
a vy jste ho prostě chtěli vidět.
Takže se dnes rozloučím.
Většinou se čeká, že se odeberu z pódia
a vrátím se do šatny, ale...
...dnes večer to neudělám.
Dnes večer...
...půjdu do Banánozemí.
V Banánozemí je dnes večer nádherně.
Víte, prostě...
Drobní mužíčci oblékli saka a polobotky ze šlupek.
Řídí své malé banánomobily.
V Banánozemí je krásně, protože...
...v Banánozemí platí dvě věci.
Za prvé, všechny židle jsou zelené.
A za druhé, žádné židle nejsou zelené.
Tam se teď chystám.
Konec 60. let trval přibližně do roku 1975.
Bylo to temné období,
do kterého tento uhlazený chlápek vstoupil v bílém obleku a teleportoval vás pryč.
Pokud jste se mu poddali, čekala vás zábavná jízda.
KOMEDIANT, KTERÝ ZVLÁDNE VŠE
NÁLEPKA „PODIVÍN“ STEVA MARTINA NETRÁPÍ
SVÉ VESELÍ BERE DO ULIC
NEOHRABANÉ, HLOUPOUČKÉ VYSTOUPENÍ,
KTERÉ VÁS PŘIMĚJE SE NAD SEBOU ZAMYSLET SKRZE VLASTNÍ SMÍCH.
ČAS STEVA MARTINA NEJSPÍŠ NADEŠEL.
Boarding House má jen 300 sedadel, takže nešlo o žádný průlom.
Ale když máte plný sál, hned si připadáte lépe.
Spojíme se.
Sestoupím dolů mezi lidi.
Nesahejte na mě.
Když jsem na tenhle milník dosáhl, bylo mi skvěle.
TENTO TÝDEN V S.F. BOARDING HOUSE SE SKUTEČNĚ VYVEDL.
OBROVSKÝ A PŘEKVAPIVÝ ÚSPĚCH.
ČTVRTEK, 14. SRPEN
STEVOVY 30. NAROZENINY
Tou dobou jsem se poprvé cítil připravený.
Má vystoupení konečně sklízela ohlas.
Ó, ten žralok kouše
Svými zuby, drahá
Zuby bílými jako perly
Ó, ten žralok kouše
Svými zuby, drahá
Zuby bílými jako perly
Ó, ten žralok kouše
Svými zuby, drahá
Zuby bílými...
Přivítejte jednoho z nejzábavnějších mužů, které jsem v životě poznala.
- Steve Martin. - Panečku.
Dnes večer nám něco předvede
a já nemám nejmenší tušení co.
Je skvělé být zpět a...
Vím, že to zní trapně, protože každý bavič vždycky říká:
„Jo, je skvělé tu dnes stát.“
Zní to falešně, ale věřte, že to myslím upřímně.
„Je skvělé tu dnes stát!“
- Cher, je skvělé tu stát. - Díky.
Vlastně je ještě lepší stát tady. Omlouvám se.
Tak jo. Úplně nejlepší to je ale tady.
Tady se stojí výtečně.
Steve je velký průkopník.
Vždy předvádí takové podivné, šílené, nepředstavitelné kousky.
- Hele, počkej. Počkej chvíli. - A co uděláš?
Proč jim vykládáš, že předvádím podivné a šílené kousky?
Je skvělé tady dnes stát. Paráda!
Vzpomínám, jaké to bylo stát támhle,
ale stát tady je k nezaplacení.
A zuby bílými jako perly
Nabubřelost mě vždy fascinovala.
Mám takovou prosbu. Vyfotil byste mě?
Chci vypadat nenuceně, jako...
Takhle...
Začal jsem si vytvářet persónu.
Ty foťáky jsou báječné, zvládne to i úplný blbec...
Takového sebejistého pitomce.
Postupně jsem si uvědomil, že vlastně paroduji zábavní průmysl.
HLAS ADAMA GOPNIKA SPISOVATEL, THE NEW YORKER
Nepředváděl komedii. Šlo o absurditu vystupování samotného
a směšnost lidí stojících před ostatními lidmi, aby je pobavili.
Vypadám hloupě?
Bylo to útočně hloupé.
Ponížil jsem se?
A útočná hloupost se těžko ignoruje.
Už jsem tu zaseklý 40 minut.
Trváte na něčem, co je špatně.
Pomoc!
V podstatě před vás nastoupil zmetek, který se jako zmetek choval.
Ale chtěl, abyste věděli, že si je toho vědom.
Že se stejnému zmetkovi oba zasmějete.
Las Vegas já nevedu.
Ve Vegas stojí vstupenky asi 15 dolarů.
Přijdete, zaplatíte, sednete si
a většinou zahajuje nějaký zpěvák.
A je vážně dobrý, umí vás rozproudit.
Nerozumíte mu ani slovo, ale to nevadí,
protože vás upoutal.
Dobrý večer, dámy a pánové...
Vytáhni rolety, posviť světlem
A teď vám představím kapelu.
Frank je můj starý přítel.
Sammy Davis Jr., starý přítel. Jo!
Hele, tady také rád stojím.
Ó, ten žralok kouše...
Steve Martin, jsem svůj osobní přítel. Jo!
I tady je skvělé stát!
A teď si dáme trochu tance. Jdeme na to!
Přišel Sammy a objal mě.
Nevěděl jsem, co dělat,
protože doma jsme se nikdy neobjímali.
Mám ho obejmout? Kdo ví.
Pět, šest nejvtipnějších minut,
co jsem tu zažil.
Vážně. Super. Opravdu vtipné.
Připadalo mi, že nesu prapor nové komedie sám, a pak...
11. ŘÍJEN, 1975
Živě z New Yorku, Saturday night!
Viděl jsem Saturday Night Live a pomyslel si: „Ne. To ne.“
- Chtěl bych... - Chtěl bych...
vašimi otisky nakrmit...
rosomáky.
Dělá to i někdo jiný.
Registroval jsem, že píše pro Smothers Brothers,
když já psal pro Laugh-In.
Myslím, že mezi nimi proběhl fotbalový zápas.
Později jsme ho s Lily Tomlin viděli někde v LA.
Čau brácho, co trocha matroše?
Ne, žádnou marihuanu nechci.
Marihuanu? Tohle je matroš.
Tehdy jsem byl opravdu naivní.
Ptali se mě: „Chceš si trochu frknout?“
Povídám: „Jasně.“
Říkal jsem si: „Něco tomu chybí.“
My se věnovali velmi politické satiře.
A Steve ne.
Lidi jejich pořad zbožňovali.
Frčeli jako kolo z kopce.
Já pomalu nabíral rychlost,
ale stále mimo hlavní proud.
Chtěl jsem lidi, co to zvládnou,
takže Steve představoval risk.
Dámy a pánové, Steve Martin!
Risk je pro mě kyslík.
Když se nepohybujete na hraně, jak se můžete cítit naživu?
Vybavím si jen pár příležitostí, kdy jsem si před svým vystoupením
pomyslel: „Ti budou mrkat.“
Většinou to bylo spíš: „Snad úplně nepohořím.“
Nikdy nezapomenu, jak to tu bylo skvělé.
Fajn, jedeme dál.
Omluvte mě.
Tak jo.
Už jedeme? Jedeme. Dobře, dobře.
Na začátku představení rád vkládám něco nemožného.
Takže se teď pokusím tenhle stolek nasát do plic.
Ale ne. Nevadí.
Tohle také jen tak neuvidíte.
Seznamte se s Fido-flexem, digitálním hlídacím psem.
A nyní nadešel čas Dvojího obvinění.
Vrum!
Ne, takhle... Aha.
Vrum!
Vzpomínám, jak jsem si říkal: „Helemese. Jiní lidé.“
Oblíbené místo?
Dalmátské ostrovy u pobřeží Jugoslávie.
Tam na jihu? Malý vzdálený ostrov?
Kousek nad 30. rovnoběžkou!
Vystupoval jsem sám přes 15 let.
Člověk najednou hraje scénku, dívá se do očí někomu jinému,
komu v nich jiskří stejně jako v nich jiskří vám.
Je to skvělý pocit.
Banjo je veselý nástroj. Vážně.
Baviči jako jsem já je dobrým společníkem a pozitivním dodatkem.
Můžete zpívat:
Vražda a smrt, smutek a žal
Fajn, zahraju poslední píseň a přejdeme k další části vystoupení.
Můžete to zabrat zblízka? Třeba takhle na prsty?
Dave? Dave Wilsone, režisére.
Začneme tím záběrem zblízka. Můžeme?
Zkoušeli jsme, nevím, kde to vázne. Pardon.
Omluvte mě. Dobře, předvedu něco jiného.
Mě tohle nerozhází. Chápete?
Jen chci říct, že člověk...
...o něco požádá a čeká to,
tak ho to jako baviče profesionála vykolejí.
Omlouvám se, jestli působím trochu naštvaně, ale jsem.
Protože člověka to raní. Víte, o čem mluvím?
Ubližuje to lidem, co přišli na vystoupení, když já jako umělec
trpím nedostatkem. Nedostatkem spolupráce. Chápete?
Nezasloužím si pomoc od personálu v zákulisí?
Promiňte?!
Omlouvám se, ale zuřím.
Omlouvám se.
Uvidíme se po reklamě.
Den nato jsem měl vystupovat, v pondělí.
- Patnáct minut, Steve. - Díky.
Ptal jsem se: „Kolik přišlo lidí?“
Odpověděl: „Sedm tisíc.“
Povídám: „Cože?“
Udeřilo mě to jako vlna.
„Něco je jinak.“
Díky. Nechte si to.
Čočka.
Dvojitou skotskou.
Znáte ho?
Párkrát byl v Tonight Show.
Je tu Steve? Chci ho svést.
V půlce 70. let vystřelil
jako záblesk z čistého nebe.
Čeká nás spousta zábavy.
ROLLING STONE NEJLEPŠÍ BANÁN Z BANÁNOZEMÍ
Jen tak plácám.
Skvělý, Steve! Jsi nejlepší!
Svěží hvězdou,
jež právě vychází, se stává Steve Martin.
Jak jistě víte, sám sebe uvádí
jako divokého a bláznivého, když stojí na pódiu.
Poprvé měli Čeští bratři dobré ohlasy.
Jsme oba divocí a blázniví.
Pak jsme je pustili z hlavy.
Ale při dalším natáčení Danny říká: „Uděláme pokračování.“
Najednou z toho vznikla skeč a bylo to jako...
Šli jsme se podívat na jeho show.
Dorazili jsme do divadla, kde lidé čekali frontu až za roh.
Nevěděla jsem, jestli jen předskakuje,
ale pak jsem si všimla králičích uší a došlo mi:
„Božínku, všichni čekají na něj.“
Je pro mě zábavné vidět lidi v publiku
s amatérským modelem šípu v hlavě.
Tohle je samozřejmě profesionální model.
Vyrobený v Německu, stál 150 dolarů.
Ale s tím já problém nemám!
Protože jsem divoký a bláznivý.
Musí to pro vás být vzrušující.
Stevovi jako komikovi tleskají vestoje.
- To se často nevidí. - Ano, bylo to...
Posledních šest měsíců to bylo divoké.
- Ano. - Cítím se vděčný
- a trochu zmatený, ale hlavně šťastný. - Ano.
Tomu říkám pořádná zábava!
Nadešel jeden stěžejní zlom. Vystupoval jsem
a vyvést publikum do ulic bylo stále součástí mého čísla.
Došlo mi, že stojí uprostřed silnice,
stojí na autech. Říkám si: „To už je trochu moc.“
Začínalo to být nebezpečné.
Zmínil jsem to na začátku vystoupení jako vtip o drogách.
Dělám to nerad, protože...
pak vznikají pověry a já už drogy neberu.
Přestal jsem s tím a nenávidím lidi, kteří je užívají, takže...
Ale jedna droga na zpestření mi zůstala, možná ji znáte.
Novinka. Možná jste neslyšeli.
Úplná novinka, zmenší vás.
Budete takhle velcí.
Měl byste představit své album.
Jsou na něm předehrané scénky?
Ne, celé je improvizované. Každá deska jiná.
Krucipísek. Kolik jich vyšlo? Miliony?
Ano, nahrál jsem jich miliony.
Každá deska je úplně jiná.
Steve Martin. Zmenšeme se.
Představují různá čísla.
Můžete si to doma pustit.
Bezva.
Když si k sobě domů pozvu přátele,
jen tak posedáváme, dokud jeden nich neřekne:
„Hele...
Zmenšíme se?“
Steve všechny své desky nahrál ještě před Saturday Night Live,
před Tonight Show, ležely ladem skoro dva roky.
Při řízení bych se zmenšovat neměl.
Ale jednou si v autě říkám: „Čert to vem.“
A pak jsem jel takhle...
ŽEBŘÍČEK TOP DESEK A KAZET
STEVE MARTIN ZMENŠEME SE
V rukou držím první platinovou desku s komedií v dějinách.
Muselo se jich prodat milion.
Prodat milion desek je velká pocta,
ale také je zvláštní zjistit,
že po naší zemi běhá milion šílenců.
O dost více než milion.
Jen vás teprve objevují.
No...
Steve desku nečekal.
A nakonec jich prodal devět milionů.
KONEČNĚ!
NEJŽÁDANĚJŠÍ KOMIK AMERIKY
Jak vypadá váš den?
Co jste to měl dnes? Good Morning, America.
- Ano, přesně. - Potom náš pořad.
Pak letíme do Washingtonu DC.
Budou dvě vystoupení v Kennedy Performing Arts.
V Kennedyho Centru se ptám promotéra:
„Ze zvědavosti, kolik vydělám?“
Odpověděl: „25 000.“
Povídám: „Teda, to je skvělý.“
A on: „Při druhém vystoupení ještě víc.“
Pak se vrátíme sem a pojedeme...
Myslím, že do Bostonu.
Navštívíme 50 měst během 60 dní.
Kolik vás tu sedí?
Dva, čtyři, šest, sedm,
osm, deset, 11, 12, 13,
plus 16, 17.
Ten chlápek na baru. To dělá 18.
Měl bych to protáhnout?
Ne, nic protahovat nebudu, to je blbost.
Steve Martin měl vyprodáno, než skončila upoutávka.
Chodili jsme do restaurací
a slyšeli, jak lidé používají jeho hlášky.
Byli šťastní, že jsou toho všeho součástí.
Stal se z něj kulturní fenomén.
Ale ne, roztancovaly se mi nohy!
Nepromítali jsme žádná videa.
A těch 20 000 lidí to chápalo.
Tehdy došlo k tomu,
že se podobné pomůcky staly druhotnými samotnému vystoupení.
Hrajete celým tělem až po konečky prstů.
Každý pohyb se počítá.
Vše je součástí vystoupení.
Dirigujete své obecenstvo.
Tak jo. Chtěl bych... au!
V roce 1977 vyprodal 60 koncertů.
Minulý měsíc vystoupil sólo v Jižní Kalifornii
před 9 000 fanoušky v kongresovém centru Anaheim,
nedaleko místa, kde sám vyrůstal, městečka Garden Groove.
Před 17 lety jsem stál na ulici v Disneylandu
a prodával průvodce za 25 centů.
A jedním z největších potěšením pro mě
není vrátit se zpět v limuzíně,
ale sejít se se starými přáteli,
tak trochu se vrátit do minulosti.
Jeden váš starý přítel dorazil.
Vážně? Pošlete ho pryč.
Jednou jsme seděli na verandě jeho domu v Aspenu.
A on říká: „Tohle je ten život?
Píšeme skvělou komedii.
Máš dobrou lahev vína. Díváme se na krásný západ slunce.
Tohle je prostě nejlepší.“
Vzpomínám, jak jsem si říkal: „Ne, to není nejlepší.
Chci ještě holku.“
A co milostný život? Co Steve Martin a láska?
No...
Jste ženatý? Jste heterosexuál? Jste blázen?
APRÍLOVÉ TURNÉ
Dejme tomu, že se ožením
a oznámím: „Tak já jedu na tříměsíční šňůru,
uvidíme se později.“
Nikdy jsem... Můj život není domácký.
To o bavičích jen tvrdí.
Měli by kolem sebe mít ženy, ale ne.
Ve městě jsem devět dní,
za takovou chvíli nikoho poznat nestačíte.
A jednorázovky mě nezajímají.
Člověk by měl někoho dobře poznat,
a třeba se i zamilovat, než...
ho využije a poníží.
Nevadí, když tě políbím?
Ne, nevadí.
Skvělý.
Zapamatuju si to do budoucna.
Mám takový pocit, že jste trochu nepřístupný,
lidi si moc nepouštíte k tělu.
Zatímco vaší persónou je:
„Jsem divoký a bláznivý.
Sundám si kalhoty a budu běhat v kruhu za psem.“
Jo.
PASTA NA ZUBY LAK NA VLASY
Já říkám, že když se vám zadaří v podnikání,
budete sedět za velkým, elegantním stolem, s výhledem.
Když uspějete v zábavním průmyslu, skončíte v sedle slona.
Bavil jsem se s Carlem Gottliebem, řekl:
„Když herec z televize vejde do místnosti, všichni se ho ptají:
‚Jak je?’ Říkají mu: ‚Milujeme tě, bla bla.’
Když vejde herec z filmů, udělají...“
Docela se mi to líbí. Udělal tím na mě dojem.
Steve, měl bys se sebou něco dělat.
Přišla velká nabídka z televize.
Vážně?
Co je to za nabídku?
Přejít ze stand-upu do filmů prostě dává smysl.
I když předvedu nejlepší stand-up v dějinách,
druhý den z něj nic nezbude. Je pryč.
Jej! „Sakra!“ Co?
Navíc jsem musel létat na Floridu.
Ale u filmu můžu natočit sedm záběrů,
dobrat se nejlepšího, navždy,
a na Floridu pak letí film.
Prvotřídní volba.
Není to váš první film.
Hrál jsem v Jih proti Severu.
Pak také V přístavu.
- Ano? - Tramvaji do stanice Touha.
A teď jsem ve Cvokovi.
Začalo to Banánovým bulvárem.
O chlapovi, co nedokáže žít v našem světě,
tak se musí zbláznit, aby mohl přejít do Banánozemí.
Měl jsem 17 verzí.
Nebylo možné je vydat.
Dva další dobří scénáristé, Carl Gottlieb, který napsal Čelisti.
O rybách.
HLAS CARLA GOTTLIEBA
A Michael Elias, autor skvělých komedií.
Když dělám rozhovory o své knize,
všichni se ptají na Cvoka.
„Oblíbená část? Tu jste napsal?
Jak se vám psalo se Stevem?“
Snažím se prodat svou knihu.
Nenávidí plechovky!
K těm plechovkám se nepřibližujte!
Vystvětlíte nám, o čem film je?
No, když jsem viděl finální verzi,
upřímně jsem ho moc nechápal.
Tady taky máme plechovky!
Říkám kamarádovi: „Líbilo se?“
A on povídá: „Bylo to parádní. Film o nejnaivnějším člověku, co kdy žil.“
Další plechovky!
Chcípni, hajzle!
Nejžádanější mladý komik Ameriky
se vyšvihl na stříbrné plátno
a debutuje v novém filmu s názvem Cvok.
Okamžitě se z něj stal trhák.
SVĚTOVÁ PREMIÉRA TRAILERU „CVOK“ OD STEVA MARTINA
Steve byl trochu nervózní, ale nedal to na sobě znát.
Prví pravidlo byznysu zní: „Nikdo nesmí vidět tvůj pot.“
Když jsem stál na pódiu, říkal jsem si:
„Vím přesně, co teď jsem. Jsem kočka.“
Né! Dej mi to!
Nebo: „Jsem R. Crumb.“
Vždy jsem měl pocit, že číslo může být takové, jaké ho chcete mít.
Chcete ho chytré, to se dá.
Chcete ho hloupé, to se dá.
Chcete parodii, to se také dá.
Tedy, vy máte ale krásný výhled.
Vystoupení právě začíná!
Rád jsem chodil v jeho závěsu...
...a pozoroval lidi, jak na něj v něvíře civí.
„Do háje, to je Steve Martin.“
NEJPRODÁVANĚJŠÍ NON-FIKCE 1) CRUEL SHOES, STEVE MARTIN
Předběhl Fleetwood Mac.
Vystupoval ve stejných sálech.
V 70. letech totiž
Steve neplatil za úspěšného komika, ale za rockovou hvězdu.
Stal se prvím komikem vystupujícícm na stadionech.
Bylo to zvláští a velmi neobvyklé.
Zažíval jakýsi pocit paniky.
Protože většinu života trávil sám.
V nejrozjetější fázi jsme hráli tři dny za sebou v Nassauském koloseu.
Čtyčicet pět tisíc.
Žijete život na první příčce.
No, teď už můžu jen klesat dolů.
Steve!
Klid, ať se nikdo nezraní.
Podepíšete mi cigarety?
S davy jsem problém neměl.
Ale ta mánie.
No, jsem trochu zklamaný, že nedorazilo víc fotografů.
Prosím.
Myslel jsem, že stále dělám komedii.
Ale ve skutečnosti jsem moderoval večírky.
Dobře, výborně. Teď si zopakujeme slib nekonformnosti.
Přísahám, že budu odlišný.
Přísahám, že budu odlišný!
Přísahám, že budu výjimečný.
Přísahám, že budu výjimečný!
Přísahám, že nebudu opakovat, co říkají ostatní lidé.
Skvěle! Fajn.
PROMIŇTE?!
Kolem let 1975, 1976 nastala chvíle,
kdy jsem si svým humorem byl vážně jistý.
Kolem roku 1980 však nadšení opadlo.
CO ZE MĚ DĚLÁ DIVOKOU A BLÁZNIVOU INVESTICI?
Voláte diskžokejovi a říkáte:
„Dobrý den.“ A on...
Často v letadle slyším,
jak se vás letušky snaží udělat. Takříkajíc.
Chápete? Slyším, jak říkají divoký a bláznivý,
a pak vždycky protáhnou: „Promiňte?!“
Nejsou k popukání, když to dělají?
Ukáže se skutečný Steve Martin?
Zatímco nebyl nikde k nalezení,
dorazilo více než 100 snaživých Stevů Martinů.
Ale mě to nerozhází, protože jsem divoký a bláznivý!
Tak. Fajn. Dobře se tu bavíme, co děcka?
No promiňte?!
Promiňte?!
- Promiň moi! - Promiňte...
Promiňte?!
Já mu spravím obličej, přísahám!
- Položím vám vážnou otázku. - Dobře.
- Jste vážně naladěn. - Ano.
Jste v balíku. Jste šťastnější
s penězi než před pěti lety,
kdy jste šetřil každý niklák?
- Obecně. - Za peníze si štěstí nekoupíte.
Rozumím vám. Ale neříkáte to s vážnou tváří.
Ne, já to myslím vážně.
- Že peníze štěstí nekoupí. - Ano.
Člověk vždy řeší nějaké osobní problémy.
- Ano. - Z těch vás peníze také nevykoupí.
Máte osobní problémy? Něco, co tu můžete zmínit?
Od začátku natáčení jsem si zvládl počůrat kalhoty.
Tady?
To nic, můžeme...
Jednou jsem byl v šatně společně s jeho otcem.
Steve vešel po své vydařené hodince a pěti minutách
a jeho otec povídá: „Víš, co ti v tom vystoupení chybělo?“
Raději jsem se vypařil.
Protože jeho vystoupení nic nechybělo.
Chci připravit něco neobvyklého.
Dnes sedí v publiku mí rodiče a rád bych vám je představil.
Jsou mými rodiči už odjakživa. A...
Po rodině jsem netoužil.
Nikdo mi nikdy nepředvedl, že by šlo o něco úžasného.
A...
Nevím, jestli to vyjádřím správně, protože je to tak...
samozřejmá věc. Pro většinu lidí. Ale pro mě prostě nebyla.
Už ten úsměv dlouho neudržím.
Z jedné strany cítíte příval obrovské lásky.
Ale nepůsobí na vás tak, jak byste čekali.
Vyvolává ve vás úzkost.
Jednou jsem se Steva ptal: „Ty se po show necítíš nabitý?“
On se na mě tak podíval a říká: „Ne, vlastně ne.“
Pomyslel jsem si: „Aha, to je u umělce dost neobvyklé.“
Cítil jsem se velmi opuštěně a velmi osaměle.
Doslova jsem nemohl vyjít na ulici.
Je těžké najít si čas na sebe, dokud nejste úplně sami.
Chápete?
Vlastní ticho vám neposlouží.
Chcete se zavděčit.
Ale ve výsledku působíte spíš chladně.
Pak je jednodušší dojít k závěru, že všechno děláte ze špatných důvodů.
„TOHLE VŠECHNO... JEN PRO MĚ...“ STEVE MARTIN
Ve Vegas jsou zadní balkónky osvětlené.
Jeden byl prázdný.
Později mě kolega komik uklidňoval:
„Možná jen někdo nedorazil.“
Ale přiživilo to smutek, kterému jsem podléhal.
Tohle jsem vidět nechtěl. Nechtěl jsem opustit trůn.
Nepotřebuju žádný krámy! Nic z toho nepotřebuju!
Nepotřebuju tebe! Nepotřebuju nic!
Má role byla v podstatě abstraktní
a jakmile jí lidé porozuměli,
nebylo co dál rozvíjet.
Sám sebe jsem zahnal do slepé uličky.
Jako bych jel rychlíkem s názvem stand-up.
A z opačné strany se řítil rychlík s názvem filmy.
Mým úkolem bylo vystoupit z vlaku jménem stand-up a naskočit do vlaku jménem film.
Pomyslel jsem si: „Budu moct začít znovu.
Mám možnost stát se novým člověkem.“
V SRPNU ROKU 1980 STEVE DOKONČIL SVÉ TURNÉ
STAL SE NEJVĚTŠÍM KOMIKEM V DĚJINÁCH
SVÉ ČÍSLO UŽ POTÉ NIKDY NEOPAKOVAL
Čísla se vyvíjí.
Já to své piloval 15 let, než začalo sklízet úspěch.
Co vás pohánělo dál?
Blbost.
KONEC
No, vlastně ne.
Můj příběh bohužel pokračuje dál.
Překlad titulků: Lucie Strakatá