Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
În anii '90, în Algeria, şocul toxic a lovit
pentru prima oară.
Tânărul cuplu se întâlnea de mai bine de un an.
Se întâlniseră la facultate şi urmau să se căsătorească în vara următoare.
Căsătoria însemna să facă dragoste.
Dar cei doi nu au putut rezista ispitei.
Într-o zi, nerăbdători, s-au ascuns aici, nebuni de dorinţă.
În clipa în care s-au lăsat cuprinşi de plăcere, au simţit că se duc.
Şi au murit străfulgeraţi de un şoc toxic.
Se zice că trupurile lor au rămas acolo, că nimeni n-a îndrăznit să le disloce.
Aveam 13 ani şi această poveste mi s-a întipărit în minte pentru totdeauna.
Să faci sex era periculos. Pedeapsa divină se putea abate asupra mea.
Dar imaginea celor doi tineri înlănţuiţi pe vecie
mă excita la culme.
Nu, mamă, n-o să mă însor niciodată cu o gospodină musulmană,
fidelă, care găteşte. Nu, tată, n-o să devin
arabul francez model, educat, care respectă tradiţiile noastre
şi pe cele ale republicii, nu voi aboli rasismul.
Nu, dragi părinţi, acum sunt adult,
dar sunt în continuare în întregime preocupat să caut plăcerea
şi să simt ruşinea.
Plăcere şi ruşine.
V-aţi făcut bine treaba.
Cum de s-a putut naşte un băiat ca mine, obraznic şi pervers,
din nişte părinţi exemplari ca ai mei.
Tata era drastic şi muncitor.
Mama era un model de devotament.
Aveau împreună trei băieţi, dar mai mult ca sigur
nu simţiseră nicio plăcere când îi concepuseră.
De-asta supravieţuiseră.
- Khobs? - Saha.
Observându-i pe membrii familiei mele, îmi dădeam seama
că fiecare îşi asuma riscul şocului toxic.
Toată lumea făcea sex, dar nimeni nu trebuia să ştie.
Am descoperit că cei doi fraţi ai mei erau la fel de perverşi ca şi mine.
Cel mare, Hakim, venea în fiecare duminică
cu colegul lui de apartament, Boris.
Hakim îl aprecia atât de mult încât îl invita
în fiecare weekend la părinţii mei, care, de altfel, îl adorau.
Boris, îţi mai pun?
De fapt, Hakim era gay. Locuia cu Boris.
Aveau un băieţel, pe micul Angelo.
Toată lumea ştia, dar nu spunea nimeni nimic.
Vă înţelegeţi bine în acelaşi apartament, nu?
- Da. - Super.
- E în regulă că locuiţi împreună? - Da, tată.
Mai ţii minte, Hakim, că îţi spusesem
că mă tem fiindcă vei locui cu un bărbat care are un copil.
- Adevărat? - Da, dar e în regulă.
E bine.
Vezi, aveai dreptate. Recunosc.
- Când ai dreptate, ai dreptate. - Da, tată.
Dacă am eu dreptate, o spun. E adevărat.
Păcat că lipseşte mama.
Al doilea, Djibril, se dădea mare şef de bandă.
Nu poţi face nimic cinstit cu Statul.
Ăştia au dublă măsură.
Ilegalitatea e justificată în ce ne priveşte.
E dreptul vostru să furaţi şi să faceţi trafic de droguri.
Când furăm şi traficăm, stabilim egalitatea,
nimic mai mult.
Dar nu banii îl motivau pe fratele meu.
Fiindcă viaţa nu-l înzestrase cu mijloacele de a seduce gratuit,
apelând la prostituate, restabilea egalitatea.
Un "cui", pentru el, nu însemna 200 de franci,
ci sex cu Sandra.
Obsedat de fete, dar îngrozit de şocul toxic,
ştiam că nu trebuie să le abordez.
De aceea, mergeam regulat la piscină, ca să pot fila de departe,
ferit de orice pericol, fete dezbrăcate.
Mă masturbam discret, fără să ţin cont de normele de igienă.
Printre fetele care înotau, am avut primul meu orgasm.
Vrei mai multe bule, Fatima?
Am fost întrerupt brusc de o imagine îngrozitoare.
Mama era în bazin.
- Perfect. - Super!
Dacă o lăsasem însărcinată pe mama?
Super! Simte-te bine.
Am înţeles că venea la piscină pentru aceleaşi motive ca şi mine.
Nu prea ştia de ce, dar i se părea foarte plăcut.
De-asta iubea mama Franţa. La 39 de ani,
după trei copii, mama a cunoscut pentru prima oară
plăcerea sexuală în doi.
Dar uneori, tata nu era la muncă.
Bun, deci...
- Tony... - Instructorul de înot al soţiei dv.
Face progrese incredibile.
La piscină suntem cu toţii mândri de ea.
Printr-un noroc chior, reciprocitatea şocului a neutralizat scandalul.
Şi părinţii mei şi-au văzut, fiecare, de ale lor,
fără să mai vorbească despre asta.
Ce mâncăm astă-seară?
- Ciorbă? - Peste o oră jumate, nu mai mult.
Mă masturbam excesiv ceea ce îmi pricinuia mari nelinişti.
Nu riscam să mor tot frecându-mi-o?
Angoasa îmi provoca varii maladii închipuite
care o determinau pe mama să mă ducă la medic săptămânal.
Dnă Seloum?
Dar vizitele la dr. Cohen exacerbau efectele.
Pentru că dr. Cohen avea o fată, Léna, de care eram foarte îndrăgostit
şi care, sporind frecvenţa şi intensitatea
activităţii mele sexuale solitare,
nu făcea decât să-mi accentueze simptomele.
Ultima oară când ai venit te durea burta.
Cu cât îmi era mai teamă că mor, cu atât mai mult mergeam la medic.
Cu cât mergeam la medic, cu atât îmi era mai teamă că mor.
Serios, nu găsesc nimic.
Obişnuiam să merg cu bicicleta până în faţa casei Lénei,
sperând s-o zăresc.
- Eşti deseori bolnav. - Da.
Şi ce ai?
Stai!
Închide ochii.
Închide-i.
Deschide-i.
M-a luat ameţeala văzând sexul Lénei
captiv în acei chiloţi de bumbac alb.
Dar frica de şocul toxic era mai puternică decât dorinţa.
Din acel moment, cu un singur gând în minte, dezvirginarea mea,
mi-am pus toate speranţele în portofelul tatălui meu.
... o pungă stomacală.
Stomacală.
O oră cu Sandra, o zi pe şantier a tatei.
Mi se părea corect.
Corpul strigă foame.
Şi laitmotivele de la sfârşit...
Laitmotiv... A, da, laitmotiv.
Uitasem alt lucru fundamental interzis la noi.
Un arab nu are voie să fure. Dacă un arab fură,
sunt acuzaţi toţi arabii.
Ce faci aici? Ştii ce se va întâmpla dacă continui aşa?
Nu ştii? Uită-te la Jean-Marie Le Pen. Ce va face?
Va veni să te ia. Ştii ce le face copiilor arabi care fură?
Îi taie, ţac, ţac... Şi îi mănâncă.
Aşa că te trezeşti la realitate şi vei face cinste neamului tău.
Algerienilor. Vei face cinste mamei tale.
Vei face cinste tatălui tău.
Vei face cinste musulmanilor.
Chiar şi marocanilor.
Vei face cinste Franţei!
Altfel, o să mă faci de ruşine.
O să mă faci de ruşine.
O să mă omori, cu adevărat.
Tuturor acestor oameni li s-a cerut să depună mărturie.
Ne putem mira, totuşi, că au aşteptat 28 de ani ca să facă asta.
Pentru că Algeria este independentă din 1962.
Atunci, i-am mărturisit totul Lénei.
Că am vrut să fur de la tata ca să mă dezvirgineze
o profesionistă, dar că totul eşuase.
Mă gândisem că, poate,
va vrea să-mi facă acest serviciu gratuit.
Să mor alături de Léna mi se părea un sfârşit nespus de plăcut.
Dar Dumnezeu este mare, căile lui de nepătruns şi am supravieţuit.
Este un extras din "Şocul toxic" de Youssef Salem,
invitatul meu de astăzi la "Biblioteca imaginară".
Youssef, această idee a şocului toxic
ca pedeapsă divină spune ceva
despre relaţia dintre personajele dv.
cu sexualitatea şi religia. Despre ce anume e vorba aici?
Plăcere egal pedeapsă.
Este ideea conducătoare a tuturor religiilor şi a doctrinelor puritaniste.
Personajul meu, copil încă, crede în ea.
Aşa cum crede şi că Jean-Marie Le Pen este lupul cel mare şi rău.
Chiar aşa şi era.
Este experienţa trăită de copiii de imigranţi care au crescut
în anii '80. Credeam cu adevărat
că Jean-Marie Le Pen ne va mânca.
Asta ne obliga să nu intrăm în belele şi sigur că se întâmpla tocmai contrariul.
Şi totuşi, cartea este amuzantă,
nu lasă loc nicăieri resentimentelor, urii, mâniei...
Viaţa, dorinţa, plăcerea îşi găsesc mereu drumul,
iar personajele mele îşi inventează victorii şi o libertate.
- Youssef este liber? - Sper că da.
La cine vă referiţi când zâmbiţi, la personaj?
- Sau la dv.? - La mine.
Mă întrebaţi, vă răspund.
Parcă sunteţi puţin jenat. Poate că ştiţi ce urmează să vă întreb.
- Mi-e teamă. Spuneţi. - Lumea vă cunoaşte.
Aţi scris două biografii istorice care nu au avut prea mare succes,
care au rămas oarecum în umbră,
n-o să-i minţim pe telespectatori.
"Şocul toxic" este primul roman pe care l-aţi publicat.
Şi acest roman, foarte intim, foarte personal,
despre o familie atât de bine conturată... Îţi spui imediat...
"Doamna Bovary sunt eu." "Youssef Salem sunt eu!"
- Este autobiografic. - Nu, stai puţin, în niciun caz.
- În niciun caz? - Nu.
Personajul se numeşte Youssef, deci...
- Uitaţi ce e... - E ambiguu.
Nu... Da... Însă Youssef e un prenume destul de banal.
Nu tocmai banal, nu l-aţi numit Karim.
Vă asigur că totul e imaginar. Am inventat absolut tot.
- Nu este o autobiografie. - "Autobiografie" nu este o insultă.
Deloc. Îmi plac mult, dar aici nu este cazul.
Pe mine mă interesează înlănţuirea cuvintelor. Limba.
- Şi ficţiunea. - Şi ficţiunea.
Ce ficţiune frumoasă e aceaastă carte, "Şocul toxic" de Youssef Salem,
invitatul nostru de astăzi la "Biblioteca imaginară",
o carte care ne place mult
şi căreia îi urăm mult succes.
- În regulă? - Mulţumesc, Augustin.
A fost foarte bine, dar să ştiţi că nu e deloc o insultă.
Ştiu prea bine, dar nu vreau
ca lumea să confunde şi să-şi închipuie
că e povestea familiei mele.
Ştiţi ce spunea Philippe Roth despre familie?
Cita un scriitor care zicea: "Când se naşte într-o familie un scriitor,
e vai de acea familie."
YOUSSEF SALEM ARE SUCCES
Eu vă mulţumesc.
Nu-l ştiam. E o chestie afectivă...
- Sigur. Şi mie mi se pare la fel. - Mulţumesc.
Trebuie să facem o emisiune şi la radio.
Trebuie promovat romanul.
Nu mă gândeam că-l veţi invita de două ori.
N-o fac prea des, dar cred că ar putea ieşi ceva.
- Vorbiţi direct cu mine. - Pot să te sun?
O să cer numărul tău de telefon.
- Fug pentru că... - Bine.
- Vorbeaţi despre mine? - Da.
E foarte mulţumit. Ar vrea să vă invite şi la radio.
Mi-aţi putea da un avans? Trebuie să iau trenul
şi mai e şi ziua maică-mii.
- Nu. - Nu?
Pot să vă fac eventual avansuri, dar unul nu pot.
Nu înţeleg, îmi puteţi da mai multe avansuri?
Era o glumă. Aţi primit un avans, l-aţi cheltuit.
Situaţia editurilor e catastrofală. Nu pot.
Poftim, niştemacarons, i-am primit.
- Pentru mama dv. - Mulţumesc, Lise.
Fiindcă aţi fost foarte bun la Augustin.
Haideţi să stăm aici.
Nu cunosc deloc cartierul ăsta.
Aici.
Nu. Cafeneaua asta e jalnică.
Aici locuiesc.
Dacă tata citeşte cartea, mă omoară.
Cine îşi organizează viaţa la 45 de ani în funcţie de un părinte?
Eu. Tata crede că scriu cărţi despre eroi algerieni.
Are două pasiuni: eroii algerieni
şi greşelile de ortografie. De-asta am lăsat
nişte greşelile de ortografie în manuscris.
În treacăt fie spus, mă băgaţi bine de tot în rahat
cu greşelile astea de ortografie. Mă puteaţi preveni
înainte să trimit cartea la imprimerie.
Ce fel de editor o să par?
Îi place să mă corecteze, să-mi dea lecţii.
I-am lăsat chestia asta, atât.
Deci nu vreţi să citească romanul, dar i-aţi lăsat
greşeli de ortografie ca să le citească?
Exact.
Safia! Mai dă-mi unul, te rog.
Whiskyul tău "Marguerite Duras".
Ba nu. Ştii ceva? Dau un rând pentru toată lumea.
- Bravo. - Parcă eraţi falit?
Aici iau pe datorie.
Mâine mă văd cu ai mei aşa că mă ameţesc bine.
E o tradiţie.
Ne distrăm? Haideţi.
Safia, plecăm.
- E din Orientul Mijlociu. - E din L. A.
L. A! Când spui aşa... "E din L. A."
Simpatic.
Scuză-mă,
nu vreau să par un fustangiu jalnic, dar îmi place mult coafura ta.
Nu glumesc, chiar îmi place coafura ta.
Chiar e frumoasă.
Pot să plătesc, vă rog?
Plătiţi şi datoriile?
544 euro.
Termină, nu e amuzant.
Nu mai face mereu mişto de mine.
- Totuşi, a fost senzaţional. - Nu eşti un gentleman.
Pot să-ţi spun acum?
N-am făcut nimic. Am coborât să iau nişte peşte la grătar.
Ştiam eu.
- Ce mai faceţi? - Bine. Tu?
Salut!
Youssef, ce face familia ta? Eşti bine?
Ce mai faci, Malika?
- Ne-a fost dor de tine. - Da...
Pupă-i pe ai tăi! Te pup!
Vorbim.
Salut!
- Bună, tată. - Youssef!
Ce-i asta?
Lilian m-a pictat. Fiul colegei de apartament a soră-tii.
A vrut să mă machieze, nu l-am putut refuza.
- Te prinde. - Ce mai faci, Youssef?
- Scuze, Chrissa! - Nicio problemă.
Ai călătorit bine?
Da, tată. Super.
Ai mai scris la biografia emirului?
- Sigur că da. - Am corectat primele pagini.
Şi?
Nu se poate, atâtea greşeli...
Era să mor de ruşine.
Ce vor zice, că noi, arabii, nu ştim să scriem în franceză.
- Asta vrei? - Noroc că te am pe tine.
Editoarea a citit "Emirul"? Ce părere are?
- Se mai gândeşte. - Cum adică se mai gândeşte?
Se gândeşte, tată. Nu e simplu. Nu ştie dacă există piaţă
pentru Emirul Abdel Kader.
Cum adică o piaţă?
- Emirul nu are nevoie de piaţă! - Ştiu. Asta îi spun continuu.
Eroii algerieni n-au nevoie de nicio piaţă, ştii bine.
- Eroii algerieni sunt veşnici. - Veşnici. Ştiu, tată.
Mamă, nu te-am văzut! Scuze. Ce mai faci?
- Ce slab eşti! - Nu sunt. E în regulă.
Stai puţin. Uite.
La mulţi ani, mamă! N-am uitat că e ziua ta.
- Mulţumesc. - La mulţi ani, mamă!
- Ce e aici? - Suntmacarons Ladurée.
Nu se mănâncă cu pumnul, ci delicat.
Youssef, ai văzut cum ne tratează?
Asta înseamnă dublă măsură.
- Stai puţin... - Tot timpul suntem noi de vină.
- "Bună, ce mai faci..." - Niciun "bună"!
Suntem umiliţi, iar tu nu spui nimic.
- Ba da... - Ba nu.
Să nu te miri dacă o să explodeze totul într-o zi. Ar fi şi normal.
- Despre ce vorbeşti? - Despre furia noastră.
- Este legitimă. - De acord.
De acord? Furia va restabili egalitatea.
- Bine. - Ce slab eşti!
- Terminaţi cu chestia asta! - Ba da. Trebuie să mănânci.
- Cum adică sunt slab? - Trebuie să mănânci.
Eşti mult prea slab.
- Sunt slab? - Foarte. Ai slăbit.
- Extrem de slab, pe bune? - Da, ai slăbit.
- A mâncat sau nu? - Nu. Mănâncă acum.
Uitaţi-l pe micul golan!
Băieţelul tău este adorabil.
Da...
Nu v-a stresat prea tare?
Nu, fiul tău e adorabil.
Când v-aţi mutat în acelaşi apartament,
mai ţii minte, Loubna? Te-am întrebat dacă eşti sigură
că vrei să locuieşti cu o femeie însărcinată?
- Mai ţii minte, Loubna? - Da, ţin minte.
- Ai avut dreptate. - Poftim?
- Nu e nicio problemă. - Nicio problemă.
Nicio problemă!
- Da. - Vezi...
Mouss!
- Ce mai faceţi? - Salut, Slam.
Bună ziua.
Te pup, draga mea.
Ce e cu astea? Mamă, ce-s astea?
- Macarons Ladurée. - Macarons Ladurée?
Da. De ce?
Eu aduceam de obicei produse de patiserie
pentru că sunt brutar.
Nu-i nimic, sunt doar niştemacarons ,
ca să se bucure mama.
Stai liniştit, adusesem un tort de căpşuni.
Mâncăm şi tortul. N-am adus cine ştie ce,
aşa, de poftă.
- Habar n-am, respectă şi tu... - Linişteşte-te, Mouss.
Dacă nu vrei, nu le mâncăm. Dacă e vreo problemă,
nu le mâncăm şi gata.
- N-am zis asta. - Păreţi cam stresaţi, copii.
- Nu. Totul e bine mamă, stai liniştită. - Ar trebui să mergeţi în piscină.
La piscină!
Eu, când nu sunt în apele mele, merg în piscină.
La piscină, draga mea.
Şi când mă întorc, sunt în mare formă.
Ştii că tot instructorul de înot, Tony, e în piscină.
- La piscină. - E la fel de...
- De-asta îmi place să merg. - Da, mamă, ai dreptate.
- Îl mai ţii minte pe Tony? - Da.
Ce bine e în Franţa! Caroline mai ce face?
Ce mai face Caroline...
Caroline e foarte bine. A avut un colocviu neaşteptat,
n-a putut veni, dar vă îmbrăţişează foarte tare.
Îţi urează "la mulţi ani", mamă.
Mulţumesc.
Totuşi, n-a venit să ne vadă de doi ani.
Deja au trecut doi ani?
Dacă continuă să nu vină, o să credem că v-aţi despărţit.
- Da? - Nu ştiu, mi-a trecut prin cap.
Da, dar nu ne-am despărţit,
suntem în continuare căsătoriţi, locuim împreună. Ce ai păţit?
- Nimic. Tu? - Ba tu.
Nu te-am văzut de mult cu un bărbat.
- Tot nu te-ai măritat? - Sunt foarte exigentă.
- Serios? Eşti prea exigentă. - Nu...
- Te mănâncă nasul? - Nu, dar cred că ai tu ceva acolo.
- Ba ţie ţi-a intrat ceva în ochi. - Bine, gata.
- Închideţi uşa. - O închidem.
- Închide uşa. - Da.
Nicio grijă, o închidem.
- Am citit chestia aia a ta. - Poftim? Ce?
- Ştii foarte bine ce. - Termină, ce naiba!
Cum ai putut scrie aşa o mizerie?
Este ficţiune, e un roman, unul adevărat în care totul e imaginat.
Cum ai putut face aşa ceva? E extrem de dur!
Te foloseşti de noi, ne umileşti!
Dacă mama şi tata îl citesc, e crimă!
Mulţumesc pentru fratele handicapat, traficant obez şi obsedat sexual.
Crezi că n-am înţeles? Cum ai putut să-mi faci asta?
Destul că n-am zis nimic că-ţi baţi joc de greutatea mea,
dar de unde ai mai scos şi povestea cu dealerul?
Şi nu m-am culcat niciodată cu prostituate.
Eşti bolnav!
Iar mama nu s-a culcat cu instructorul de înot.
- Ştiu foarte bine asta. - Îţi dai seama dacă citeşte tata?
Îţi dai seama ce nebunie va fi?
Meriţi să angajăm pe cineva
să te elimine. Violenţa ar fi justificată.
Mai am o mică întrebare: de ce m-ai transformat în bărbat?
De ce m-ai transformat în homosexual?
- Nu suporţi lesbienele, nu-i aşa? - Nu e vorba de tine.
- Dar de cine? - Scuzaţi-mă.
Eu nici măcar nu apar în carte.
Nu sunt în carte.
Iartă-mă, Mouss, dar de ce te referi mereu la tine,
nu e momentul.
Poţi să-mi răspunzi la întrebare?
De ce m-ai transformat în "fratele homosexual"? De ce?
Pentru că nu-ţi plac lesbienele, nu sunt sexy?
Şi islamofobia, blamarea graşilor?
Nu-ţi plac graşii şi nici musulmanii?
- Cine te crezi? - Eu nici nu exist.
Ba da. Am vorbit despre baghetele tale.
Ai vorbit despre baghetele mele? Sigur.
Zici: "Nu e nevoie ca pâinea să fie bună dacă e destulă."
- Asta spui? - Nu ştiu, da... Nu mai ştiu.
Asta nu înseamnă nimic şi nu e nimic francez în asta.
Dacă ăsta-i omagiul adus fratelui tău,
arată ce crezi despre mine dintotdeauna. Hai, mersi!
Mouss, te rog, termină cu pâinea!
Dacă află mama şi tata despre Chriss şi Lilian?
Ce fac?
- Nu vor afla nimic. - Tartele mele nu-ţi plac?
Ba da, îmi plac.
- Ce faci? - Nimic. Două secunde.
Ba da. Îţi iei notiţe?
Nu...
Ăsta îşi ia notiţe!
- Notează ce spunem. - Termină, dă carnetul încoace!
E nebun!
Ce faci? O iei de la capăt?
Eşti dus complet. Ne spionezi, ne violezi!
- Îşi notează şi certurile noastre? - A scris "graso-islamofobie"!
Ai scris "graso-islamofobie"? Iar despre graşi?
- Are dreptate. - Eu şi Fatou suntem aşa.
Nu mă va trăda niciodată şi nici eu pe ea.
Ce tot spui, eşti mereu cu Djina.
Fii mai atent. Uite unde e acum.
Vorbeaţi despre mine în apă. Eşti serioasă?
- Nu vorbim despre tine. - Sunt binevoitoare.
Eraţi în apă acum un minut.
Nu vorbeam despre tine.
Mă minţi în faţă. Sunt furioasă!
Termină. Suntem o echipă.
Dacă foloseşti piatra, părul nu mai creşte.
Ce frumos e! Ţinem toţi cu Rachid.
De-al nostru, din Port-de-Bouc. Suntem mândri de el.
- Unde este? - E cel din mijloc.
A dat de greu.
- Ba nu. - Da, dar conduce.
- Nu e uşor. - Ăsta-i principiul: să nu fie uşor.
Vezi!
Bravo, Rachid Belak!
- Bravo. - Te iubesc!
- Nu e cel mai tare. - Totuşi, e primul.
Nu, tată.
Nu, închide-l.
E o emisiune despre Alain Rey.
- Cine e? - Nu-l ştim.
Îl admiram mult pe omul ăsta.
- Noi nu! - Ştii că e un mare lingvist?
Da, ştim. Dă dincolo, pe celălalt post.
Şi tu vrei să te uiţi la chestia aia,
în loc să urmăreşti "Biblioteca imaginairă"?
- Repede, tată, ratăm emisiunea. - Pentru un autor este apogeul.
Emisiunile literare îmi amintesc de eşecurile în meserie.
Nu se simte bine.
Fii drăguţ cu copiii tăi!
Schimbă postul, tată. Haide!
- Schimbă-l şi taci. - Sunteţi incredibili. Serios!
- Schimbă repede, tată. - Mulţumesc.
O probă legendară la Koh Laboa, cea a ochilor de iac.
Sunteţi gata, domnilor?
3... 2... 1... porniţi!
Mănâncă carne? Nu e halal.
E un ochi, mamă.
E un ochi? Şi mai rău.
- Hai, Rachid! - Ochii nu se mănâncă.
- Hai, mestecă, Rachid. - Ba nu, înghite-l direct!
Hai, eşti algerian. Fă-o!
E obligat s-o facă.
- Nu mă dezamăgi. - Hai, Rachid!
Nu-mi place Joachim, e un nenorocit.
- E francez. - E un nenorocit.
N-am zis că e francez.
- Joachim! - Fir-ar să fie, a pierdut.
Nu!
Ba da, a pierdut. Celălalt a scos limba înaintea lui.
Se uită aşa la mine fiindcă nu mănânc din tortul lui,
ci unmacaron.
Voiam doar să mănânci tort de la mine.
Iar începi? Termină. Faci torturi bune.
Tăceţi. E momentul eliminării.
... pe această hârtie e scris numele celui pe care l-aţi eliminat astă-seară.
Dacă îl elimină, nu ne mai uităm.
Rachid!
- Fir-ar să fie, ce porcărie! - Nu!
Membrii tribului Soarelui-Răsare au hotărât să te elimine.
Trebuie să părăseşti concursul.
Ce dracu'! Îi elimină numai pe arabi, ca de obicei.
- Ba nu. - Ba da.
Ba nu, îl elimină pe cel mai tare. Rachid e cel mai tare, se cară!
Aşa gândeşte o străină albă care vine la Paris.
Ba nu, te asigur că există studii despre asta.
În SUA cel mai tare câştigă mereu.
În Franţa, cel mai viclean, cel mai slab.
Bine, ştii ceva? Pot să trag o concluzie?
E o ţară de rasişti. Francezii sunt rasişti.
- E publicitate. - Nu!
Tată, schimbă postul. Dă încoace...
- Ba nu. - Dă-mi telecomanda!
- Nu ne mai uităm. - Youssef, nu eşti tu la TV?
- Dă-te, dă-te! - Nu e nimic.
Stai... Firul e de vină, mamă.
- Repară-l repede. - Repară-l tu.
Nu-l mai atinge cu mâinile tale mari!
S-a stricat? Îl poţi repara?
Mouss, poate că e firul scos.
Nu mai avem televizor.
Toată agtaţia asta ca să vă uitaţi la "Koh Laboa".
Mamă, cumpărăm altul.
Cumpărăm unul în patru rate fără dobândă,
am văzut la Boulanger.
Ce mă fac fără televizor?
- Toate emisiunile de gătit... - O să citeşti.
Hai, trezeşte-te, întârziem.
Avem programare la dr. Cohen.
- La dr. Cohen, de ce? - Pentru boala ta.
Ce boală?
Din ce cauză nu poţi avea copii cu soţia ta, Caroline.
O să vadă ce ai.
- Hai, ridică-te din pat. - Mamă!
Dr. Cohen o fi bătrân.
Dnă Salem?
Youssef?
Cu ce vă pot ajuta?
- Cu nimic. - Cum aşa, cu nimic?
Problema e că
fiul meu nu reuşeşte să aibă copii cu soţia lui, Caroline.
Trebuie făcut ceva, nu e normal.
Are deja 45 de ani, săracul. Taică-su şi cu mine
suntem foarte nefericiţi din cauza asta.
- Am înţeles. - Visez să am un nepoţel.
Înţelegeţi? Ar fi atât de frumos în Franţa.
Un nepoţel pe care să-l legăn la piept. Înţelegeţi?
O să-l examinez.
V-ar deranja, dnă Salem, să ne aşteptaţi alături?
De ce?
Deci nu reuşeşti să ai copii cu soţia ta?
Sunt despărţit de Caroline de doi ani.
Aha... Şi ea ştie?
- Caroline? - Nu, maică-ta.
- Nu, nu ştie. - O să fie dezamăgită.
Nu, pentru că n-o să-i spun.
Eşti la fel de des bolnav ca atunci când aveai 13 ani?
Da, dar nu mai merg la medic.
Să ştii că ţi-am citit cartea. Ai foarte mult tupeu.
Ai fi putut să schimbi măcar prenumele, nu?
Sunt doar nişte personaje. E ficţiune, un roman.
Totuşi, este un personaj
care are o aluniţă chiar aici.
Întâmplarea.
Nu eu te-am dezvirginat, nu am fost eu prima.
- Nu. - Noi niciodată n-am...
- Niciodată n-am... - Niciodată.
Niciodată. De-asta am scris cartea, ca să îmi închipui
cum s-ar fi întâmplat.
O să continui examinarea...
Da...
- Şi limba... - Şi... ce?
Limba... limba.
- Şi limba... - Da.
Vrei imediat să...
Nu. Limba cărţii mele, scriitura.
Limba este foarte bună. E foarte bine scrisă,
nu există înflorituri.
Iar a pornit alarma. O să-ţi scriu reţeta.
Alarma sună mereu.
Youssef prins în capcană
Trecem la a doua carte a emisiunii.
Este evenimentul noului sezon literar.
Primul roman al marsiliezului Youssef Salem:
"Şocul toxic", apărut la editura LM.
Cred că ţi-a plăcut mult, Paul.
Categoric. Ce este"Şocul toxic"?
Un atac contra pudibonderiei musulmane
şi a tuturor falselor pretenţii
ale acestei generaţii de imigranţi dominate de răul existenţial...
O să fiţi mândru de mine. Am fost categorică.
Nu au dreptul să pună problema autobiografiei.
Vă iubesc, Lise, mulţumesc!
Cu atât mai mult cu cât spune foarte clar
că nu este o povestire autobiografică.
Cred că este un roman, unul corect şi adevărat.
Iată ce... nu?
Meriem Djebel, ai avut un şoc
când ai citit "Şocul toxic"?
Se spun deja cuvinte mari. Nu, n-am avut un şoc,
în schimb, mă doare. Mă doare când îl aud pe colegul meu
lăudând acest aşa-zis roman care prezintă
o viziune îndoielnică despre lume,
al cărei misoginism abject ţin să-l condamn în primul rând.
Iar misoginismul...
Da, misoginsmul pentru că despre asta e vorba.
Spuneţi asta în fiecare emisiune, Meriem.
Sunt singura femeie din acest platou, ştiu despre ce vorbesc.
Dacă ne uităm la început, când tânărul erou se uită la fundul verişoarelor lui
care fac curat şi se excită urmărindu-le.
- Este încântător. - E insuportabil.
Răspundeţi-mi, vi se pare o atitudine feministă?
E foarte frumos, încântător.
Ba nu. Ce mă frapează este că autorul se autodetestă.
- Ba nu... - ...detestă arabul din el.
Rareori am citit atâtea clişee despre femei şi bărbaţi din grupuri minoritare
şi mai ales despre musulmani.
Este o carte care judecă, o carte care insultă,
o carte care-i va încânta pe toţi rasiştii din această ţară.
Aşadar, Pierre de Choudens, nu mă întorc spre tine pentru că a spus
că e o carte rasistă. Însă am senzaţia
că nu ţi-a plăcut cartea, dar din alte motive.
Mie mi-a fost foarte greu să citesc cartea
pentru că e foarte prost scrisă, asta e tot.
- Ba nu este aşa. - Ba da.
De altfel, pe parcurs, am încetat să număr
pentru că erau atâtea greşeli de ortografie...
Asta e adevărat.
Ne întrebăm dacă a recitit cineva de la editură.
Sau poate ca să ne facă să simţim
că autorul nu prea a trecut pe la şcoală.
Exageraţi.
Din pură condescendenţă această carte ar putea suscita
un anume interes în microcosmosul literar.
Poveştile sexuale urbane pot plăcea celor din Saint-Germain-des-Prés
care caută distracţii ieftine.
Cartea este mediocră, dar are meritul
de a descrie suburbia aşa cum este,
pentru că trebuie să spunem asta, distrusă de droguri,
de religie, de comunitarism, de tradiţiile altui secol...
Vă spuneam că va fi pe placul rasiştilor.
Nu vă permit!
Să ne liniştim. Vom lărgi dezbaterea
şi îl poftim aici pe însuşi autorul, Youssef Salem.
Scuze.
Sigur, "valorile actuale" îl ridică.
E doar o observaţie.
- Bună seara, Youssef Salem. - Bună seara.
Aţi ascultat dezbaterea din culise,
i-aţi auzit pe detractori. V-au atacat în forţă.
Autodetestare, mediocritate a stilului şi apoi, desigur,
problema greşelilor de ortografie.
Să revenim la problema autodetestării
despre care a vorbit toată lumea aici. Trăiţi acest sentiment?
Aţi scris cartea gândind în acest fel?
Care este contrariul autode... detestării?
- Spuneţi-ne dv. - O să vă spun.
Venerarea, nu? În cazul ăsta,
prefer să mă autodetest în loc să mă autovenerez. Scuzaţi-mă.
În această carte, încerc să povestesc viaţa unei familii,
păstrându-mi cât mai mult luciditatea. Este o familie de arabi,
care are şi ea defecte.
Edouard...
Cred că e clar, totul este aici.
Este o cheie importantă a romanului.
- Ce este? - Se trimit mesaje?
Lumea vorbeşte, dar nu de bine.
Şi publicitatea proastă tot publicitate e.
Şi acum, aici, în platou, dle Salem,
ce exemplu vreţi să daţi maghrebienilor din această ţară?
Nu sunt un exemplu, nu reprezint pe nimeni.
Revendic dreptul la mediocritate pentru mine
şi pentru toţi arabii.
Dle Salem, că vreţi sau nu, sunteţi un exemplu,
pentru că francezii care vă citesc cartea îşi spun:
"aşa sunt arabii, aşa sunt."
Credeţi că sunteţi îndreptăţit să scrieţi orori despre noi
ca să fiţi validat de elita albă...
Nu vă cunosc. Nu am crescut porci împreună.
Scuzaţi-mă, "să creştem porci..."
- E amuzantă gluma asta. - O glumă de doi bani.
Ca să revenim la cartea dv. , dle Salem.
Dră, îmi mai daţi un pahar, vă rog?
Problema e că visaţi să fiţi alb. Sunteţi ceea ce se cheamă
"arabul de serviciu", dle Salem. Vă trădaţi originile
ca să fiţi bine văzut de clasele dominante.
De fapt, imediat ce un arab nu vă împărtăşeşte opiniile,
nu mai e arab, nu-i aşa?
În niciun caz. Nu asta am spus.
Ba da, se pare că aşa gândiţi.
Sunteţi termometrul arabităţii.
Decideţi cine e arab sau nu.
Când un arab bea alcool, pierde 10 puncte de arabitate.
Aşa e în superclasamentul dv. , nu?
Când un arab se culcă cu o franţuzoaică cât pierde, 20%?
Un arab care nu crede în Dumnezeu cât pierde?
90%?
Că vă place sau nu, sunt arab, la fel ca dv.
Nu dv. decideţi cine este sau nu.
Doresc să-l susţin pe dl Salem în această privinţă.
Nu susţii pe nimeni. Te susţii pe tine.
Să abordăm acum subiectul sexualităţii.
Este, totuşi, foarte important în cartea dv.
Sexualitatea este abordată în mod foarte direct,
lucru extrem de rar în comunitatea maghrebiană.
E o ţesătură de obscenităţi. Toate poziţiile ne sunt arătate,
nu suntem scutiţi de nicio descriere.
Unele chiar mi-au provocat greaţă.
- Şi limba? - Limba?
Limba? Nu v-am auzit vorbind despre limbă.
Precizaţi, dle Salem, despre ce limbă vreţi să vorbim?
- Despre limbă! - Vorbiţi serios?
Nu pot fi mai exact de-atât.
Şi dv. râdeţi, dle Pierre de Choudens?
Gata, ajunge.
Ştiţi ce faceţi acum?
Scuzaţi-mă, dle Salem, ceea ce faceţi acum
este o hărţuire sexuală caracteristic...
Ba nu, nu.
- Nu sunt permise obscenităţile. - Se filmează?
Pot să vă spun că voi depune plângere.
Nu mai pot.
Haideţi...
E oribil.
Ce vreţi, de fapt? Se vorbeşte peste tot de dv.
Sunt considerat rasist, obsedat sexual, alcoolic...
Nimeni nu vorbeşte despre ce conţine cartea cu adevărat.
Poate că oamenii o vor cumpăra din motive greşite,
dar ceea ce contează e că o vor cumpăra.
Apoi vor descoperi că e literatură.
Vreau să-mi schimb meseria. Şi faţa.
Dacă i-aş fi putut plăti pe idioţii ăştia să spună asta,
jur că aş fi făcut-o.
Aşa apăraţi literatura?
Polemica vinde. Şi e numai începutul.
Primul etaj al rachetei.
Nişte jurnalişti şi nişte intelectuali vor interveni în discuţie
ca să vă apere.
Asta înseamnă eveniment literar. Al doilea etaj al rachetei.
Idealul ar fi să ajungem la etajul al treilea: psihodrama familială,
dezvăluiri despre viaţa dv. sexuală...
- Cum să nu... - Rămânem la etajul al doilea?
Sigur.
Nu vă dezgustă tot circul ăsta?
Am fost obligată să-mi vând jumătate din acţiuni
unei mari edituri. Astăzi după-amiază am întâlnire
cu un autor ca să asist la distrugerea cărţilor nevândute.
Toţi autorii care nu se vând...
Ce e, e important?
- Da, e foarte important. - Bine, două secunde.
Ştiţi ce înseamnă să distrugi cărţi?
- Nu mai pot sta... - Alo? Da.
Nu se poate!
Aşteptaţi! Mulţumesc. La revedere!
Aşezaţi-vă imediat. De acum înainte ne tutuim.
Nu ţin, v-am mai spus.
Youssef Salem, eşti în mod oficial
pe lista scurtă a premiilor Goncourt!
Trebuie să le spun părinţilor mei.
Rachid, cât mă bucur să te văd!
- Ce faci, totul bine? - Da.
- Te bucuri? Vrei un autograf? - Clar!
- Cum te cheamă? - Nina!
Vrei să te iau în braţe, Nina?
Da, mulţumesc! Pot să-ţi şi ating muşchii sau nu?
Hai, atinge-i.
- Mulţumesc. - Ce drăguţă eşti!
- Drum bun! - Pa!
Rachid... Echipa Galbenă, Koh Laboa.
- Îmi face plăcere. - Mulţumesc. Foarte amabil.
E normal să fii de treabă cu fanii.
Ne transmit atâta dragoste.
- Miroase a ulei de monoí. - Da.
Aţi văzut cum m-au eliminat?
Cred că am văzut cu părinţii mei.
Părinţii! Mă iubesc mult părinţii.
Părinţii mă plac mult.
E în regulă, îmi face plăcere.
Atâta afecţiune...
Mă face să mă simt bine după tot ce mi s-a întâmplat.
Ce vi s-a întâmplat?
Am fost victima unui complot. Am fost eliminat
deşi eram cel mai bun. M-au eliminat,
dar aş fi găsit talismanele.
Când am ajuns pe insulă, niciun talisman, ca din întâmplare.
Franck, Djina, Alfred ştiau ce se întâmplă. Chiar şi Fatou.
La sfârşit, proba cu ochii de iac,
pe care trebuia să-i mâncăm cât mai repede cu putinţă.
Am dovada că ochiul pe care l-a mâncat cretinul ăla de Joachim
era din marţipan.
- Din marţipan? - Din marţipan.
L-am găsit pe patiserul care l-a pregătit
contra unei sume de bani. Eu mă bazez pe generozitate, iubire...
Ei, pe trădare şi minciună.
Seara mă elimină cu 6 voturi contra 5. Nu există şase persoane
care să voteze împotriva mea de bunăvoie.
Venea de mai sus. Pentru că un arab n-are dreptul
să câştige. Un arab trebuie să plece capul.
Trebuie să plec. Am puţin de lucru.
- Ajungem într-o oră. - Am de lucru.
Stai, nu ştiu,
am senzaţia că te cunosc.
Poate.
Faci pe misteriosul, am înţeles. Eşti cunoscut, nu-i aşa?
Am participat de curând la o emisiune TV.
- Da? - Da, sunt scriitor.
- Eşti scriitor? - Da.
Să fiu al naibii! Ce tare! Două vedete arabe,
pe val, se întâlnesc în tren.
Eu nu sunt pe val.
Gata, ştiu despre ce e vorba.
Să fii vedetă e un dar, dar să fii şi arab...
Devii o ţintă.
- Stai, trebuie să-ţi spun ceva. - Chiar trebuie să lucrez.
Destinul mi te-a scos în cale.
De mult caut persoana potrivită,
o persoană la înălţime care să-mi scrie autobiografia.
- Autobiografia ta? - Autobiografia mea.
Tu trebuie să-ţi scrii autobiografia.
Eu nu ştiu să scriu. Tu o vei scrie.
Am multe de povestit. Pe bune!
Noi doi o să dăm în vileag matrapazlâcurile de la Koh Laboa.
- Mă duc să vorbesc la telefon. - Lasă-ţi lucrurile.
Nu, am nevoie de ele ca să lucrez.
- Te întorci? - Da, mă întorc.
- Întoarce-te. Te aştept. - Da, sigur.
Îl mai ţii minte pe Tony, instructorul de înot de la piscină?
Ăla înalt, bine făcut...
Scuzaţi-mă, mamă, tată, am să vă spun ceva.
- Sunt bunică? - Nu, mamă, încă nu.
- Mi s-a publicat cartea. - Hai, mănâncă.
Editoarea ta a publicat "Emirul"?
Nu "Emirul", altă carte. Un roman.
Un roman? Dar un roman nu poate depăşi "Emirul".
"Emirul" e o poveste adevărată, e incredibilă,
e un personaj istoric, iar realitatea depăşeşte mereu ficţiunea.
Ficţiunea... Ştiu, tată.
Exact asta îi spuneam şi eu editoarei.
Dar este atât de încăpăţânată... În afară de asta,
cartea se cumpără.
- Asta e bine. - Da.
- Dar n-am corectat manuscrisul? - Nu.
Aoleu!
Ştiind cum scrii, Youssef, n-o să iasă bine.
Ce va fi crezut editoarea văzând toate greşelile
pe care le-ai comis fără doar şi poate?
Ştiu. Am uitat complet să ţi-l dau să-l citeşti.
Te-ai îmbolnăvi dacă ai vedea câte greşeli am lăsat.
Să nu citeşti cartea asta, te rog. N-o citi, să nici n-o deschizi.
Chiar dacă e pe lista scurtă pentru Goncourt.
- Goncourt? - Un concurs?
- Premiul Goncourt? - Da.
Goncourt? Dar este...
Asta echivalează cu consacrarea, fiule.
Tată, e doar lista scurtă, nu l-am luat.
O să-l iei.
Dacă nu-l iei, voi fi dezamăgit.
Nu! Nu trebuie să mă dezamăgeşti, Youssef.
Ce concurs?
Goncourt e cel mai tare concurs. Cel mai tare!
Ce bine e în Franţa! Hamdoulah!
Bravo!
- Suntem fericiţi. O să rupem! - Da.
- Bună ziua, mamă. - Bună ziua. Aşază-te şi mănâncă.
Nu mi-e foame.
După-amiază am întâlnire cu Bouchraîn piscină.
Nu vrei să vii cu noi ca pe vremuri?
N-am timp, mamă, iar diseară trebuie să prind trenul.
N-ai niciodată timp. Doar nu faci pe nebunul
pentru că participi la un concurs. Aici nu e aşa.
Vino măcar să ne iei,
să mă pupi înainte să pleci.
Bine. Tata unde e? Doarme?
A plecat la librărie să comande cartea ta.
- Chestia aia cu "toxicul". - Nu se poate...
Nu se poate. Trebuie să-l sun.
Dar ştii bine că tatăl tău nu are telefon.
Bună ziua.
Bună ziua, doamnă, eu sunt autorul, Youssef Salem.
N-am citit-o încă, o s-o fac, dar se pare că e grozavă.
În orice caz, se vinde foarte bine.
Tocmai. Trebuie să încetaţi s-o mai vindeţi.
Poftim?
Trebuie s-o scoateţi de la vânzare cu orice preţ.
Vă explic mai târziu, e foarte complicat.
E urgent.
În niciun caz. Eu sunt aici ca să vând cărţi.
O să vând şi cartea dv.
Nu, nu o puteţi vinde, vă rog!
Ba sigur că da. Le puteţi cumpăra pe toate.
- Le luaţi pe toate? - Nu, lăsaţi-o baltă.
Oricum, sunt lefter, nu vi le-aş putea plăti.
Nu-mi place asta deloc. Atitudinea de autor care sfidează...
Vă implor.
Fără noi, librarii, nu însemnaţi nimic.
E o chestiune de viaţă şi de moarte. Vă implor.
Uite-l! Nu mai aveţi nici o carte. Nimic. Vă rog!
- Bună ziua, doamnă. - Domnule...
"Şocul toxic" e o carte de medicină?
Nu cred... Adică...
Fiul meu a scris-o.
La început, era mediocru la franceză. Dar până la urmă,
a înţeles cât de important e să munceşti.
- Îmi închipui. - Pornise cu stângul.
La 13 ani, l-am prins când încerca
să-mi fure portofelul. Fiul meu, hoţ?
Niciodată. Aş fi murit de ruşine. Dar scriitor... da.
Sunt mândru de el.
M-a impresionat. Cu adevărat.
Data viitoare vin cu el.
Va putea da şi autografe.
Dar despre ce este vorba în carte?
E povestea unei familii din... Port-de-Bouc...
o poveste cu locuitori... din Port-de-Bouc...
O poveste cu oameni ai locului,
despre viaţa lor din Port-de-Bouc.
Din păcate, acest exemplar a fost vândut.
- Serios? - Da.
Era bătaie pe cartea asta de dimineaţă.
Cum vă spuneam, acest exemplar este rezervat.
Desigur, e pe lista scurtă a premiilor Goncourt. Fiul meu are succes.
Vă rezerv una imediat ce primesc.
Mulţumesc mult, doamnă. La revedere.
La revedere, domnule.
E o jurnalistă de la un mic ziar.
- Cum adică? - I-am închis în nas.
Ţi-a pus întrebări exacte?
Da. M-a întrebat ce e adevărat şi ce nu, toate astea...
Dacă iei premiul Goncourt, va fi infernal.
N-o să-l iau, e imposibil.
Îmi pare foarte rău.
Îţi pare rău... Nu e deloc adevărat.
Jubilezi că ne vezi în rahat!
Nu, sincer, îmi pare foarte rău, dar nu am ce să fac.
V-am adus cafelele.
Poftim, surioară.
- Mulţumesc. - Chrissa.
- Mulţumesc. - Mersi, Mouss.
Mouss e singurul despre care n-am vorbit în roman
şi e cel mai supărat pe mine.
Fiindcă n-aveai destule chestii picante de zis despre el.
Ce vrei să spun despre Mouss?
Am nevoie să scriu despre minciuni, despre ruşine.
Despre chestii murdare.
Ştii că eu mint de nevoie, da?
Nu mint de plăcere sau ca să scriu cărţi.
În ziua când o să fii lesbiană, o să înţelegi ce înseamnă
să minţi de nevoie.
E total aiurea fiindcă sunt sigur că mama şi tata
ar accepta situaţia voastră de familie.
O adoră pe Chrissa.
O adoră pentru că cred că este colega mea de apartament.
Dacă mama şi tata ar şti că ne facem sex oral
poate că nu le-ar mai pica atât de bine.
Eşti bine?
Da.
Plec mai târziu şi nu-mi place mâncarea din tren,
e scârboasă. Îmi faci tu ceva?
O tartă, o patiserie...
Ţi-am făcut o pungă cu un ecler şi o tartă.
- Să le am la cafea? - Da.
Nu crezi că ar trebui să vorbim un pic?
Mouss?
Spală-te pe mâini şi vino să mă ajuţi.
- Ce fac? - Ia aluatul.
Faci ca mine. Stai, trebuie presărată nişte făină.
Ia mâna.
- Gata, încep să frământ? - Hai.
- 1, 2... - 1, 2...
Şi 3.
- Hai, hai... - N-am prins mişcarea.
1, 2...
Nu-l bate degeaba.
- Nu-l bate degeaba. - Îmi place să fac asta.
Ştiu, dar nu-l bate degeaba.
Am văzut că aşa faceţi voi, brutarii.
Mereu am visat să fac asta.
- E bună ţigara, nu? - Da.
- E bună? - Da. E super.
- Şi chestia cu vălul e nouă? - Păi sunt musulmană.
Asta ştiu, dar chestia cu vălul e nouă.
- Te enervează! - Nu.
Ce bine că te enervează! Cu atât mai bine
că-i scoate din sărite pe unii ca tine. Mă bucur.
Ştii ceva, o să continui să port vălul
din solidaritate cu toate femeile umilite.
Dubla măsură!
Tu eşti scriitor, dar nu scrii asta.
Nu-ţi trece prin cap să-i aperi pe musulmani, nu?
Eu nu scriu ca să apăr oamenii, nu sunt Zorro.
Scriu pentru plăcerea de a scrie. Asta îţi spune ceva?
Lumea se poartă de rahat cu noi. Poate că nu vezi asta
fiindcă eşti scriitor. Eşti lăudat peste măsură,
cazul tău e de invidiat şi tu generalizezi.
Oricum, tu ai o problemă cu arabii.
În familia asta, tuturor le e ruşine că suntem arabi.
Moustapha îşi zice Mouss. Loubna, Loulou...
Numai eu îmi asum. Bouchra e un nume frumos.
- Bouchra îmi place. - Are o sonoritate dură.
Ba nu, îmi place. Ţine-ţi gura, îmi place.
Dacă te simţi în largul tău ca arăboaică, foarte bine.
Da, sunt mândră. Îmi asum că-s arăboaică
în societatea asta rasistă de rahat.
Şi eu.
Te-ai culcat cu vreo arăboaică?
Te-ai culcat cu toate femeile din lume, dar niciodată cu o arăboaică.
- Nu te-am văzut cu vreuna. - M-am culcat cu o grămadă.
- Zău? - Da, cu multe.
- Cu cine? - Să-ţi spun cu cine m-am culcat?
- Hai, zi. - Cu multe arăboaice.
Cu multe... cu un harem. Cu cine?
- Cu Neda. - Cu Neda?
- Cu Neda. - Neda, iraniana?
Iraniană... Sigur.
- N-are nicio legătură cu arabii. - Ba sigur că da.
O iraniană burgheză,
intelectuală, cu nasul pe sus, care a fugit din ţara ei
ca să ne dea nouă lecţii de morală şi să ne strice religia?
La asta-s bune iranienele. Nişte intelectuale!
- Oricum, arăboaicele te dezgustă. - Ba nu.
Şi ştii de ce?
Spune tu, care ştii tot!
Ştiu, pentru că eşti dezgustat de tine însuţi.
Nu m-am culcat niciodată cu o arăboaică fiindcă toată viaţa ni s-a zis
că e rău să faci sex. De fiecare dată când noi, arabii, facem sex
avem impresia că comitem o crimă.
Zici că tocmai am îngropat un cadavru şi că trebuie s-o ştergem repede,
de-asta nu mă atrag arăboaicele.
Oricum, noi, algerienii, nici nu suntem arabi.
Algerienii sunt berberi. Ştiai?
Da, suntem berberi. Ruşine să-ţi fie!
Eşti scriitor şi nu ştii nimic.
Îmi scot pixul şi agenda scumpă. Excelent!
Boschetarule!
Lasă-mă aici.
- Hai, cară-te. - Lasă-mă în faţa gării.
Scriitor decăzut, torturat, ce să zic!
- Lasă-mă repede la gară. - Da.
Verlaine, super!
Gata, am ajuns.
Hai, coboară, aici e.
Pa, frate. Drum bun!
Mersi, surioară. Condu prudent, ai grijă.
Stai liniştit. Şi tu ai grijă de tine.
- Fumezi mult, Bouchra. - Ca să slăbesc.
- Lasă-te de fumat! - Nu fumez.
Youssef expus
Să ştii că sunt foarte fericită şi mândră că te cunosc.
Am impresia că sunt un condamnat la moarte.
Scuză-mă, nu femeia te sărută, ci editoarea.
Dle Salem? O declaraţie, vă rog.
O declaraţie.
La o parte!
Primele dv. impresii, dle Salem?
Discursul tău.
Mă gândesc la părinţii mei.
Aş vrea să le mulţumesc, chiar dacă n-au nicio legătură cu romanul,
asta ştim, dar aş vrea să le mulţumesc părinţilor mei.
- Şi Academiei. - Şi Academiei, desigur.
Mulţumesc Academiei. Astăzi aş vrea să fac mai ales
elogiul minciunii.
Pentru că...
Minciunile dezvăluie adevărul.
Acest ultim lucru de ascuns... Asta este scriitura.
O minciună care se impune şi care se transformă într-o carte.
Cărţile sunt minciuni, iar scriitorii sunt fantasme.
Bravo!
Puteţi intra.
Mamă, tată, ce faceţi aici? Veniţi.
- Nu, nu... - Haideţi, n-o să staţi aici.
Haide, mamă.
Ajută-l.
Mamă! Lasă...
Mă ocup eu. Dă-mi mie asta.
Cum vă numiţi?
Eu sunt laureatul. Ei îs părinţii mei.
- Eisunt părinţii mei. - Sunt părinţii mei.
Da, mă rog, nu contează. Numele lor?
V-am spus că eu sunt laureatul.
Sunt părinţii laureatului Goncourt! Eu sunt. Despre ce vorbim?
Bine. Sunt pe listă sau nu?
Cui îi pasă dacă sunt pe listă?
Vezi bine că nu suntem, n-o mai sâcâi pe doamna,
stăm aici.
Nu puteţi sta aici, sunteţi părinţii mei.
Aveţi dreptul să intraţi. N-o să acceptăm una ca asta.
Nu intrăm. Youssef, mă faci de ruşine.
O să intraţi. N-o să se poarte aşa cu noi.
Vă rog să încetaţi, doamnă.
- Nu sunteţi pe listă. - Nu suntem pe listă.
Stăm foarte bine aici.
Grăbeşte-te, o să întârzii.
Când termini, ne duci la Caroline.
- La Caroline? - Da. Dormim la voi astă-seară.
O şi revedem cu ocazia asta.
Dar este... e plecată în călătorie.
A plecat în călătorie cu părinţii ei.
Ce păcat! Totuşi o să dormim la voi.
Dar o să dureze, sigur e şi o recepţie.
Noi nu te deranjăm.
Ne dai cheile şi ne ducem singuri.
- Nu-ţi face griji. Dă-ne cheile. - Youssef, toată lumea te aşteaptă.
- Tu eşti vedeta. - Vin!
Să mă aşteptaţi aici.
Nu vă mişcaţi.
Staţi puţin. N-am înţeles cum vă cheamă.
E o catastrofă. Vin să doarmă la noi în seara asta.
- La noi? - Da, la noi.
În frumosul apartament pe care nu-l am
cu soţia care m-a părăsit acum doi ani.
Nu mai probleme financiare. Ia-le un apartament la hotel.
Nu pot. Nu se face asta la arabi.
I-aş jigni. Vin să-şi vadă fiul la Paris,
trebuie să-i primesc. Nu e altă cale.
Atunci dorm eu în camera ta mizeră
şi îi duci în apartamentul meu frumos, la două străzi de aici.
Ar fi perfect. Mulţumesc, Lise.
Da, vin!
Acum.
- Youssef! - În sfârşit.
Intraţi.
- Atenţie la uşă, tată. - Stai liniştit.
E un apartament uriaş.
Foarte confortabil.
- Minunat! - Asta este.
Asta e sufrageria, nu?
- Să vă faceţi comozi. - E un castel!
Minunat!
Nu-mi vine să cred!
Mamă, nu pe canapea geanta...
Mulţumesc. V-aţi gândit şi la o cameră pentru copil?
Dacă dă rezultate tratamentul lui Caro.
Arată impecabil. Totul e pus la punct.
- Ai observat, nu? - Te-a schimbat fata asta.
Trebuie să vă las.
Lise a organizat o recepţie după premiile Goncourt.
Lise ne-a adus aici.
Da, Lise, editoarea mea.
- Ce face, de fapt, o editoare? - Editează.
Hai, du-te, nu-i lăsa să aştepte.
Mulţumesc. Te rog, mamă, dacă poţi, nu scotoci peste tot.
Serios? De ce?
Vă las. Tată...
- Scotocim? - Sigur că scotocim.
- Bună seara. - Bună seara.
Youssef!
Cât mă bucur!
Am invitat pe toată lumea, pe toţi cei care contează.
Editorii, scriitorii, jurnaliştii.
O să te prezint tuturor.
- Jură că nu bei. - Bine.
Dacă este o zi când nu trebuie să bei, e astă-seară.
Bine.
E seara ta. Vor sta cu ochii pe tine, te vor filma cu telefoanele mobile.
Nu e momentul să spui sau să faci tâmpenii.
Dacă ţi se oferă un pahar cu şampanie,
îţi înmoi buzele, te gândeşti la cariera ta
şi scuipi în ghiveciul cu flori. Şi cu fetele, la fel.
- Le scuip în ghiveciul cu flori? - Nu. Eviţi glumele de genul ăsta.
- Robert! - Ce faci, Lise?
Bună seara.
- Ţi-l prezint pe Youssef Salem. - Bună seara, Robert.
Bravo! N-am citit încă romanul, dar de-abia aştept.
- E un geniu. - Bravo.
Mulţumesc.
- Béatrice! - Lise!
Bravo!
- Cine a luat Goncourt-ul? - Tu!
Ba nu, el. Youssef Salem.
- Bună seara. - Dv. sunteţi? Dv. sunteţi mânzul.
Nu e mânz. E un geniu.
Mânzul geniu... În sfârşit, geniul.
Geniul!
- Mi-a plăcut mult. Super! - Mii de mulţumiri.
O vezi pe blonda aia micuţă? E Pierrette de la Gallimard.
Parcă te-a respins, nu?
Da. Şi încă cum!
Cred că e verde de invidie. Hai că-i zic vreo două.
Pierrette, draga mea!
Lise, draga mea, bravo. Ce reuşită!
Am avut încredere, am citit o primă versiune, deja ieşea în evidenţă.
În ce constă munca noastră?
- Să descoperim talente. - Faci foarte bine munca asta.
Pierrette Pinder de la Gallimard.
- Încântată! - Încântat, Pierrette.
Îţi trimisese manuscrisul lui, nu?
Se poate... Da, posibil.
Ba da, l-am trimis.
Dar primim atât de multe. Aşa e. La un moment dat,
primeşti, tot primeşti...
Aşa, au şi alţii puţin noroc.
- Micile edituri? - De exemplu.
Chiar mă bucur mult pentru tine.
Pe curând.
- Daniel! - Ce mai faci? Felicitări!
El trebuie felicitat.
Bună seara.
- Eu sunt... - Copleşită.
Nu mai ştiu nici cum mă cheamă.
- Domnule, dansaţi cu mine. - Nu am voie.
Da, dar eu comand aici.
Paharul meu! O să-mi fure paharul.
Cartea ta e genială pentru că pretinde că nu e genială.
Totodată, găsesc asta teribil de mediocru.
Alegerea mediocrităţii e genială.
Înţelegi ce vreau să spun? Iar titlul, "Şocul toxic",
este foarte pretenţios, nu?
Unde e Goncourt-ul meu? Unde este? Goncourt-ul meu!
Lise! Lise!
E aici.
Îl iubesc! E genial.
Eu l-am descoperit pe acest geniu. E un geniu!
Da, ştiu şi ei.
Gata, e ultimul.
Un sărut de recunoştinţă.
Du-te şi cere apă. Bea un pahar cu apă. Vin imediat.
- Un sărut de recunoştinţă. - Du-te şi aşază-te. Vin şi eu.
Du-te spre intrare. Vin imediat. Să-l găsesc pe Edouard.
Goncourt! Goncourt!
E seara mea!
Vino!
Hai să mergem.
Plecăm.
Pa!
Aşa... Respiră.
Aşa.
- E cea mai frumoasă zi din viaţa mea. - Ştiu.
Am chemat un taxi.
- E cea mai proastă zi din viaţa mea. - Ba nu.
- Ba da, pentru că sunt singură. - Ba nu. Sunt şi eu aici.
Dar nu eşti iubitul meu.
- Sunt autorul tău preferat? - Da.
Atenţie la treaptă. Hai, urcă.
Atenţie la treaptă.
- Am văzut-o. - Bravo.
Capul...
Încă 3-4 metri şi e-n regulă.
Atenţie!
Aşa. E bine?
Uşor, Lise, aproape am ajuns.
Stai...
Nu, Lise.
Am chef să fac dragoste cu Goncourt-ul meu.
Îmi pare rău, Lise. Nu.
- De ce? - Nu. Fiindcă e nu.
Nu, Lise, nu e un joc. Nu.
- Ba da, am chef. - Altă dată.
Acum eşti obosită, o să dormi.
Mănâncă aşa ceva?
Da, în loc de fructe.
- Sunt fructe uscate. - Şi asta?
Ce fel de suc e ăsta?
- De detoxifiere. - Nu cunosc fructul ăsta.
Îţi place?
Să ştii, draga mea, că, până la urmă, nu e aşa de rău.
Tu te adaptezi la orice.
Dumnezeule!
Youssef Salem, "Şocul toxic".
Ce frumos e!
Draga mea, diseară ţi-l citesc cu voce tare.
Ce frumos e în Franţa!
Lampa asta nu e prea frumoasă,
dar ar fi bună pentru Bouchra, nu crezi?
La ea e cam întuneric.
Da. Sunt multe chestii pe aici.
Fatima, vino să vezi.
Un aspirator fără fir. E practic.
Aida l-ar putea folosi ca să facă curat în brutărie.
Da, dar e prea mare.
Cum îl transportăm?
Ce faceţi? Ce-i asta?
Iată-te.
Ce faceţi?
Youssef, n-am închis un ochi toată noaptea din cauza ta.
- De ce? - N-am putut dormi.
Eram prea mândru.
Nu aş fi putut aştepta mai mult. Tot ce am făcut
am făcut pentru tine, ca să reuşeşti.
- Mi-am făcut bine treaba, nu-i aşa? - Da, tată, ţi-ai făcut bine treaba.
Mulţumesc. N-ai o geantă mare să punem nişte lucruri
pentru surorile tale şi pentru fratele tău?
Staţi puţin, n-o să luaţi toate astea?
Dar e normal, Youssef. Trebuie să-ţi împarţi reuşita cu ceilalţi.
Se cheamă redistribuire familială. Ceea ce e corect.
- Nu e minunată? - Uşor, mamă, e fragilă.
- S-ar putea să-i placă micuţei Assia. - Cine e Assia?
Nepoţica bătrânicii de la cinci.
Deci e vorba de familie în sensul larg al termenului.
Sunt oameni foarte modeşti, minunaţi.
Fetiţa e atât de scumpă... O să se bucure tare mult.
Ce mai faci?
Tu ce faci? Mai doarme?
- Bună ziua. - Bună ziua.
- Ai dormit bine? - Da.
- Sunt de acord. - Cu ce?
Cu propunerea ta de aseară. Sunt de acord.
- Ce propunere? - Nu mai ţii minte nimic?
- Nu. Ce am zis? - Nimic. Păcat.
- Ce am zis? - Nimic. N-ai zis nimic.
Ţi-am adus ceva pentru micul-dejun.
Ce am făcut? Nu mai ţin minte.
N-ai făcut nimic. Te-ai distrat pe cinste,
ai băut un pic cam mult, dar totul e bine.
Nu-mi place să dau dovadă de lipsă de profesionalism. Ce drăguţ!
E cam fierbinte. Ai grijă.
Staţi puţin, scuzaţi-mă.
Dv. aţi scris cartea aia grozavă?
Da.
Sunt foarte emoţionată. Am citit-o deja de trei ori.
- Mulţumesc. - M-am regăsit...
- Nu ştiu, familia asta... - Sunteţi arăboaică?
Nu, cum să fiu... Nu sunt arăboaică.
Nu, sunt marsilieză. În mod normal
am un accent foarte pronunţat, dar l-am pierdut
după atâţia ani petrecuţi la Paris.
- Nu mai există. - Nu. Gata!
Soarele s-a dus. Dar dv. eraţi încins tare!
- Pot să vă sărut? - Mi-ar face plăcere.
Facem şi o poză?
Faceţi o faţă de scriitor. Aşa...
Vă ador!
- Bună ziua. - Bună ziua.
O să-ţi citesc cu voce tare.
Păcat.
Cum se simte?
Ce e?
Uite ce efect a avut cartea ta. Eşti mândru de tine?
Tată?
Tată!
Tată! Eşti bine?
- Youssef... - Da.
Haho.
- Poftim? - Haho!
"Mizerabilule".
Asta a zis. E clar.
- "Mizerabilule". E clar. - Ba nu. A zis "bravo".
Nu, tată, trezeşte-te, te rog. Am să-ţi spun nişte lucruri,
am atâtea să-ţi povestesc.
- A zis "mizerabilule". - Ba nu, a zis "ce frumos".
Nu, mamă, ai auzit foarte bine. A zis "mizerabilule".
- Am auzit cu toţii. - A zis "plâns".
De ce ar fi zis "plâns"?
Pentru că nu vrea să plângem.
- Ţie ţi-a zis "mizerabilule". - Ba nu, n-a zis asta.
Ba da. Şi nu mai ţipa de faţă cu el.
Vă rog, nu vă certaţi.
De ce îmi vorbeşte aşa?
- Încetaţi. - Nu vrea să înţeleagă.
Ne-am săturat de tine. Hai, cară-te!
Valea! Ce nu înţelegi? Hai, cară-te!
Cară-te. Te bat, Youssef, vezi că nu glumesc!
Cară-te, Youssef.
O să se trezească şi o să vedeţi că n-a zis asta.
Sigur, Youssef...
O să-ţi pară rău pentru ce ai făcut.
Du-te şi scrie-ţi cărţile alea şi lasă-ne în pace.
O să se trezească. O să vezi!
Chiar trebuie să vă certaţi?
- Să ţipaţi? - Termină.
Youssef!
Ce mai faci?
Am comis crima perfectă.
Fără cuţit, fără vărsare de sânge.
Mi-a citit cartea şi pac...
Tatăl tău a făcut AVC. Starea lui de sănătate era şubredă.
Fumează prea mult. E diabetic. Asta e tot.
Un infarct, ai mai zice... Citeşte cartea
şi face atac de cord, dar un AVC, imposibil.
L-am făcut de ruşine.
Cred că s-a simţit foarte ruşinat.
Oricum, arabii au mereu problema asta cu ruşinea.
Şi pe mine mă inhibă prejudecăţile tipice arabilor.
Nu pot scrie decât despre arabi.
Mi-ar plăcea să scriu ceva cu caracter universal,
ceva care să nu umilească pe nimeni.
Opreşte-te, gata. Trebuie să termini cu tema asta,
arab, nearab... Devine foarte obositor la un moment dat.
Nu crezi că viaţa e ceva mai mult decât atât?
Uite, suntem aici. Ne simţim bine, nu?
E un copac, cerul... Cassiopeia e acolo.
Universul e în expansiune... Dacă ar fi cineva
pe un astru, acolo, care ne-ar privi, ce ar spune?
Ne-ar vedea şi ar zice: "ia uite, două persoane, doi pământeni",
asta ar spune.
E uşor să vorbeşti aşa,
dar unde am crescut eu, nu ne-ar fi numit "pământeni",
nu suntem pământeni, n-avem timp să vorbim despre Cassiopeia,
de tot ce mai spui tu.
Eu cred că problema e...
E ca şi cum ai lua un prosop
şi ai încerca să te usuci în piscină,
dar ca să te usuci, trebuie să ieşi din apă, să iei o mică distanţă.
Poftim, iar vorbeşti despre ceva ce nu înţeleg.
Bine, îţi explic altfel.
Nu!
Vai de mine! Ai văzut?
Asta e mânia divină despre care îţi vorbeam. E pedeapsa mea.
Nu e nicio pedeapsă. Nu văd ce mare lucru facem
dacă nu mai credem în Dumnezeu, dar credem în semne.
Eu nu cred în Dumnezeu,
dar Dumnezeu crede în mine. Era îndreptat spre mine.
Era chiar în spatele nostru!
Ba nu. Fiecare efect are o cauză.
Noi am făcut dragoste pentru că trebuia să facem asta demult.
În perioada asta, aici, sunt mereu furtuni,
iar trăsnetul cade deseori aici. Serios.
Tu te-ai certat cu toată familia pentru că i-ai luat la mişto în carte.
Asta e tot, e simplu, logic, clar, nu există Dumnezeu.
Youssef!
Mi-am făcut griji.
Din fericire, m-a ajutat el să te găsesc.
Cine ţi-a zis că locuiesc aici?
- Îţi amintesc că am crescut aici. - Nu-mi amintesc.
N-ai primit mesajele mele?
N-am avut curaj să răspund. Urcaţi.
Tatălui meu i-a fost frică toată viaţa c-o să devin hoţ
că, până la urmă, chiar am devenit.
Eşti scriitor. Asta visa tatăl tău.
Ba nu, sunt un hoţ. I-am furat viaţa tatălui meu.
Ăsta mi-e succesul.
Se pare că nu e vorba doar despre viaţa lui.
M-au luat de prost.
Gata, am înţeles.
Am înţeles de ce nu-mi scrie autobiografia.
Fiindcă a scris-o deja.
Băiatul din Port-de-Bouc, al cărui tată lucrează la Fosse-sur-Mer,
frate-su se numeşte Djibril şi şi-o freacă toată ziua...
Cine e tipul? Asta e viaţa mea.
- Măcar aţi citit cartea? - N-am nevoie s-o citesc.
M-am uitat pe spate, la rezumat.
Şi mi-am recunoscut blestemata de viaţă. Viaţa mea e un bestseller.
Mi-am zis mereu: "Rachid, povesteşte-ţi viaţa."
"La puţin timp după aceea, anunţă că trebuia să părăsească oraşul".
Ce mă supără e că astfel de fraze...
- Aş fi putut scrie şi eu. - Şi dacă ai fi scris-o tu?
Dacă, oficial,
am spune că tu ai scris cartea asta?
Da, aş fi putut s-o scriu.
Bine. Atunci, tu ai scris-o. Facem asta.
Faima, succesul, toate chestiile care-i fac pe oameni să viseze
şi care pe mine mă enervează ţi le las ţie. E perfect.
- Vezi că accept. - Da, te rog.
Taci, e emoţia, taică-tu... Nici nu se pune problema.
Ba nu, Lise, vreau să revin la viaţa mea mediocră.
N-a fost niciodată mediocră.
Visez să merg la tata şi să-i spun că nu eu am scris cartea.
- Eşti de acord? - Păi...
Eşti de acord?
Da, sigur, sunt de acord.
De ce nu m-am gândit mai înainte?
Dacă nu sunt autorul romanului, familia despre care e vorba
nu este familia mea şi nu mai risc
să-mi pierd tatăl.
Eşti gata să nu mai semnezi ce ai scris
ca să nu-ţi superi tatăl?
Categoric.
E infantil, dar... categoric.
Youssef eliberat
Un pic de machiaj nu strică nimănui.
Mulţumesc.
Îmi spuneţi când vreţi să...
Doamnelor, domnişoarelor şi domnilor, bună ziua.
Vă mulţumesc că sunteţi aici. Am de făcut un anunţ foarte important.
Trebuie să vă spun despre romanul "Şocul toxic",
anunţat ca fiind scris de Youssef Salem,
de fapt, nu este adevărat. Eu l-am scris.
Eu, Rachid Belak.
Eu am scris romanul "Şocul toxic".
O să vă întrebaţi de ce n-a apărut
cu numele meu.
Ştiţi că înainte de Koh Laboa, când am început să scriu,
imediat am simţit că sunt unde trebuie.
Aveam totul în sânge... am simţit că, în sfârşit, cu cuvintele mele,
pot să fac oamenii fericiţi.
Iată, asta am vrut să fac.
Această carte e un cadou pentru oameni.
E un cadou pentru Franţa,
cadoul meu pentru omenire.
Puteţi continua s-o cumpăraţi
pentru că autorul nu mai e acelaşi.
Dar e aceeaşi carte. N-am schimbat niciun cuvânt,
nicio virgulă. Totul e la fel.
În schimb... eu sunt vedeta.
Gata, oprim.
Ce e porcăria asta?
Eşti tâmpit?
Întâi ne faci de ruşine, iar acum trecem drept impostori?
Înseamnă că nu tu ai câştigat concursul, mincinosule?
Bine că taică-tu a murit înainte să vadă asta.
Era foarte mândru de premiul tău.
Nu, mamă, eu am câştigat concursul.
Nu înţeleg.
Eu am scris cartea în care am povestit
diverse lucruri despre familia noastră.
În ea vorbesc... despre noi.
Despre tine, despre tata... Am povestit chestii despre voi.
Am făcut un pic mişto.
N-am făcut mişto, am povestit nişte chestii mai hazlii.
Şi vorbesc despre toate lucrurile despre care...
Despre care nu vorbim.
Despre ce nu vorbim?
Mamă, n-ai vrea să te aşezi puţin, te rog?
De ce?
Vino. Aşază-te.
Stai liniştită. Mamă, ia zi, ţii mult la Lilian?
- Bineînţeles. Îl ador. - Ştii că şi el te iubeşte?
- Pentru că eşti bunica lui. - E ca şi cum aş fi.
Nu, mamă.
Eşti bunica lui, iar el e fiul meu.
Chrissa este soţia mea.
Sunt căsătorită cu Chrissa, mamă.
Nu am putut să-ţi spun asta
şi nici tatei.
Să ştii că nu doar ea are secrete. Şi eu am multe chestii
despre care nu se vorbeşte, cum ar fi depresia mea.
Reaua mea credinţă, bulimia...
E adevărat că despre calitatea pâinii mele
vorbim foarte rar.
Iar eu, mamă, să ştii
că sunt despărţit de Caroline de doi ani.
Şi eu am probleme. Am probleme... beau.
E alcoolic.
- Şi cu femeile. - E cam obsedat.
Ba da.
Iată.
Eşti bine, mamă?
Mamă?
Chiar trebuia zici "obsedat"?
Asta e, i-am spus.
I-am spus tot.
Poate că e prea mult. De ce nu se întoarce?
Puteam să-i spunem în câte o zi, pe rând.
Nu te duci să vezi cum e, Bouchra?
De ce eu? Du-te tu.
Mă duc. Stai...
Îmi pare rău, copii, uitasem salata de pepene.
Nu mi se întâmplă niciodată, nu ştiu ce am păţit.
Aşezaţi-vă, mâncaţi. Lise, vă rog.
Haideţi. Ne e foame.
Şi mie mi-e foame.
Uitaseşi salata de pepene, mamă. Nu prea se întâmplă, nu?
O să-ţi placă mult.
- Lise, îţi pun nişte pui. - Pune-i ei mai întâi.
Da.
- Mie nu prea îmi e foame. - Ba da, trebuie să mănânci.
- O să mă pomeneşti. - O bucăţică de pâine.
În stil englezesc.
E brutar.
- Vino şi tu, mamă. - Vino să mănânci şi tu.
- N-o să stai să te uiţi la noi. - Vă privesc.
E ca şi cum aş mânca eu.
Scuzaţi-mă, există cărţi despre pâine?
- În mod sigur. - Da, trebuie să fie.
Youssef, vino să vezi.
Lise, cum ţi se pare acum, că ne vezi pe viu?
Îmi place.
Ştii că tatăl tău făcea însemnări în carneţelul lui?
Uite, ţi-l dau ţie. Poate te ajută.
Citind caietul tatei, am aflat
că nu trecuse de pagina 21 a cărţii mele.
Am avut confirmarea că, într-adevăr, "salaud" (mizerabil)
încercase să-mi spună la spital.
Youssef, la pagina 21, alineatul 7, ai scris "salop",
iar "salaud" se scrie cu "a-u-d".
Conform Academiei Franceze, etimologic,
"salope" nu este femininul lui "salaud".
Acesta este un derivat al lui "sale" (murdar n. r),
iar celălalt cuvânt este compus din "sale" şi "hoppe",
formă dialectală a lui "huppe" (pupăză n. r. ),
o pasăre care are reputaţia de a fi foarte murdară.
Aşadar "salope" înseamnă "foarte murdară".
Acest sens s-a modificat treptat, iar "salope" este acum un termen injurios
folosit cu referire la o persoană demnă de cel mai profund dispreţ.
Dacă "salaude" există, în utilizarea curentă,
"salope" desemnează femininul lui "salaud".
Însemnările tatălui meu se încheiau aici.
Cât trăise, făcusem totul ca să nu-mi citească romanul.
Acum, îmi părea rău că nu avusese timp să-l termine.
Youssef era circumcis
Karim era circumcis.
Părinţii lui nu-l întrebaseră nimic înainte de operaţie,
iar femeile cu care făcea dragoste nu-i cereau nici ele permisiunea
de a comenta rezultatul.
Karim era sensibil cu privire la subiect
Paul avea
Traducerea ANDREEA VARVARICI-PRUNESCU