Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Toxickej šok se poprvý objevil
v 90. letech v Alžírsku.
Ten mladej pár spolu chodil asi rok.
Seznámili se na vysoký škole a příští rok se měli brát.
Svatba znamenala, že se budou moct pomilovat.
Ale nedokázali tomu pokušení odolat.
Jednoho dne už nevydrželi čekat, schovali se a poddali se svojí touze.
Když se jich zmocnila rozkoš, cítili, jak se z jejich těl vytrácí jejich duše.
Umřeli následkem toxickýho šoku.
Prej tam jejich těla zůstala ležet, protože se jich všichni báli dotknout.
Bylo mi 13 a tenhle příběh mě navždycky poznamenal.
Sex byl nebezpečnej a čekala na mě boží odplata.
Ale pohled na věčně propojenej pár byl děsivě vzrušující.
Ne, mami, nechci si vzít muslimku, která bude věrná a bude umět vařit.
Ne, tati, nestane se ze mě sofistikovanej francouzskej muslim,
pilíř tradic a republiky.
Neukončím rasismus.
Drazí rodiče, i když už jsem dospělej,
zasvěcuju svůj život hledání potěšení a pocitu hanby.
Potěšení a hanba.
Vaše práce je hotová.
Jak se mohl zvrácenej kluk jako já narodit do tak vzorný rodiny?
Můj otec byl přísnej a tvrdě pracoval.
Moje matka byla ztělesněná oddanost.
Měli tři syny,
evidentně počatý bez kapky potěšení.
Tak přežívali.
Když jsem rodinu pozoroval, došlo mi, že se toxickýho šoku nikdo nebál.
Všichni souložili. Ale tak, aby to nikdo nevěděl.
Ukázalo se, že mí bratři jsou stejní úchylové, jako jsem já.
Nejstarší Hakim chodil každou neděli na návštěvu se spolubydlícím Borisem,
kterej si vždycky hrozně vážil, že je k nám pozvanej.
Rodiče ho zbožňovali.
Borisi, chceš přidat?
Ve skutečnosti byl Hakim buzna.
Žili spolu.
Měli spolu syna, malýho Angela.
Všichni to věděli, ale nikdo to neřekl.
- Bydlí se vám spolu dobře? - No jo.
- Takže je všechno dobré? - Jasně, tati.
Dobře. Pamatuješ si,
jak jsem byl nervózní, že se stěhuješ k chlapovi s děckem.
- Pamatuješ si to? - Všechno je dobrý.
- Je nám dobře. - Měls pravdu.
V tomhle jsi měl pravdu. Když ji máš, tak ti to uznám.
Je škoda, že ten kluk nemám maminku.
Druhej syn Djibril ze sebe dělá místního odbojáře.
Stát z nás dělá nečestný lidi tím, jakej má dvojí metr.
Porušování zákona je pro nás zákonný.
Kšeftování a dealování je naše právo.
Takhle ty váhy vyrovnáme. Jinak to nejde.
O peníze mu ale nešlo.
Příroda mu nedala schopnost přitahovat ženský.
Takže to srovnal šlapkama.
Hrouda hašiše neměla cenu 200 franků,
ale sex se Sandrou.
Nadrženej, ale s ochromujícím strachem z toxickýho šoku.
Věděl jsem, že se musím držet stranou.
Proto jsem chodil na bazén, abych mohl z bezpečný vzdálenosti
koukat na skutečný holky.
Tajně jsem si ho vyhonil a hygiena mi byla u prdele.
Mezi plavci v bazénu jsem zažil svůj první orgasmus.
Ještě bublinky, Fatimo?
Kterej byl hned zkaženej.
V bazénu byla moje máma.
Je to perfektní.
Oplodnil jsem svou matku?
Užijte si to.
Došlo mi, že jsme tam ze stejnýho důvodu.
Vypadalo to, že si to jistým způsobem užívá.
Za tohle moje matka Francii milovala.
V 39 letech, po třech dětech,
objevila sexuální potěšení od někoho jinýho než od sebe.
Někdy táta ale nebyl v práci.
A teď...
- Tony. - Trenér plavání...
Vaší ženy. Dělá velký pokroky. Je to místní hvězda.
Ten oboustrannej šok naštěstí celej skandál zneutralizoval.
Oba si šli dál po svým, aniž by k tomu padlo jediný slovo.
Co bude k večeři?
- Chorba? - Za hodinu a půl, později ne.
Moje masturbační excesy mi dělaly velký starosti.
Mohl jsem se uhonit k smrti?
To trápení u mě vyvolalo plno imaginárních neduhů,
což si vyžádalo pravidelný návštěvy doktora.
Paní Selloumová?
Ale konzultace u doktora Cohena měly opačnej efekt.
Cohen měl dceru Lenu,
ze který jsem úplně šílel.
To vyvolalo navýšení frekvence a intenzity tý mý samohany,
což můj celkovej stav ještě zhoršilo.
Větší strach znamenal víc návštěv u doktora.
Byl to začarovanej kruh.
No, nic tu nevidím.
Jezdíval jsem kolem jejich domu,
abych ji aspoň zahlídl.
Seš často nemocnej.
Jo.
A co ti je?
Počkej.
Zavři oči.
Zavři je.
Otevři.
Zatočila se mi hlava. Leniny partie uvězněný v těch bílejch gaťkách.
Strach z toxickýho šoku ale moje touhy překonal.
Od tý doby jsem byl rozhodnutej přijít o panictví.
A spolíhal jsem na obsah tátovy peněženky.
... prošel zažívacím traktem...
Zažívací trakt.
Hodina se Sandrou za den v práci s tátou.
To mi přišlo fér.
Hladomor...
A leitmotiv hladu...
Leitmotiv, jasně.
Porušil jsem i další naše tabu. Arab nekrade.
A když jo, tak za to můžou všichni Arabové.
Co to děláš? Víš, jak dopadneš?
Hele. Jean-Marie Le Pen. Přijde si pro tebe a odnese tě.
Víš, co dělá malým Arabům, co kradou? Rozřeže je na kousky, a pak je sní.
Takže až se probudíš, budeš dělat Arabům čest. A taky Alžířanům.
A své matce s tátovi. A všem muslimům. Budeš dělat čest i Maročanům.
Budeš dělat čest Francii! Jinak přivoláš hanbu. Chápeš?
Přivoláš na mě hanbu!
Zabiješ mě, kluku, doopravdy mě zabiješ.
Všichni tito lidé byli požádáni, aby podali svědectví.
Koneckonců, Alžírsko je od roku 1962 nezávislé.
Takže jsem Leně řekl úplně všechno.
Jak jsem zkoušel krást, jak jsem se snažil přijít o panictví,
a jak se to nepovedlo.
Možná mi tu laskavost prokáže ona.
Umřít s Lenou se zdálo jako moc sladkej konec.
Ale Bůh je všemocnej a jeho kroky jsou nevyzpytatelný.
A já přežil.
To byl úryvek z "Toxického šoku" od Youssefa Salema,
mého dnešního hosta v "Imaginární knihovně".
Představa toxického šoku coby božího trestu vypovídá hodně o tom,
jak postavy vnímají sex a náboženství.
Co přesně je tu v sázce?
Potěšení rovná se trest.
To je hnací síla v každým náboženství, v každý puritánské doktríně.
Moje postava dítěte tomu konceptu uvěří.
A i tomu, že je Jean-Marie Le Pen zlý vlk?
Protože on byl zlej vlk!
Zeptejte se jakýhokoli druhogeneračního migranta z 80. let.
Byli jsme přesvědčení, že nás Le Pen sežere.
Tím nás doma strašili, abysme poslouchali.
Ale očividně to nezabralo.
Ale přesto je vaše kniha psaná humornou formou. Není v ní nenávist.
Život, touha a potěšení si vždycky najdou cestu.
Moje postavy si vytváří vlastní vítězství, vlastní svobodu.
Je Youssef svobodný?
Doufám.
Proč se usmíváte? Mluvíte o postavě, nebo o sobě?
O sobě! Zeptal jste se, tak odpovídám.
- Přijdete mi trochu zaskočený... - Mám strach, další.
Jste známý pro své dvě historické biografie.
Nejsou to bestselery. Upřímně jsou mírně obskurní.
"Toxický šok" je váš první vydaný román.
Vypráví velmi intimní a osobní příběh.
Tato rodina je na každé stránce tak odhalená, že si až říkáme...
Že po "Madam Bovaryová jsem já" je tohle autobiografie!
- Ne, musím vás zastavit. To vůbec! - Vůbec ne?
Hlavní postava se jmenuje Youssef.
- Je to jasné! - Jo... Ale Youssef je úplně běžný jméno.
Tak proč ne třeba Karim?
Ujišťuju vás, že je to vymyšlený. Všechno jsem si vymyslel.
- Není to autobiografie. - To přece není urážka.
Prostě to autobiografie není.
Pro mě jsou důležitý slova, jazyk, řeč.
A fikce!
A krásná fikce! "Toxický šok" od Youssefa Salema,
našeho hosta v "Imaginární knihovně".
Kniha je od začátku velmi oblíbená a přejeme jí samé úspěchy.
- V pohodě? - Díky.
Opravdu jsem vás nechtěl urazit.
Já vím, jenom se vždycky naštvu, když si někdo myslí, že je to o mně.
Víte, co pronesl Philip Roth? Citoval spisovatele, který řekl:
"Když se do rodiny narodí spisovatel, je ta rodina v prdeli."
NECHVALNĚ PROSLULÝ YOUSSEF SALEM
To já bych měl děkovat vám. Vůbec jsem ho neznal.
Díky.
Můžeme i do rádia. Ta kniha zaslouží reklamu.
- Nikdy si nezvete spisovatele dvakrát. - Jenom, když vidím potenciál.
- Obraťte se na mě. - Můžu vám zavolat?
Už musím, protože...
Bavíte se o mně?
Jo! Chce tě pozvat ještě do rádia!
Poslyš, nemohla bys mi dát zálohu? Potřebuju na vlak a máma má narozky...
- Ale můžu ti "vyjít vstříc". - Nechápu, tak mi tu zálohu dáš?
To byl vtip... Zálohu už utratils. Svět vydavatelství je katastrofa.
Ale vem si tyhle makronky, co mi dali. Pro mámu.
- Díky, Lis. - Vedl sis fakt skvěle.
Zastavíme se tady.
Já to tu neznám.
Tady!
Chceš kafe?
Tady bydlím.
Jestli si to táta přečte, tak mě zabije.
Kdo se ještě v pětačtyřiceti podřizuje otci?
No já!
Táta myslí, že píšu o alžírskejch hrdinech.
Má dvě vášně: alžírský hrdiny a gramatický chyby.
Proto jsem tam pár nechal.
Mohls mi to říct. Teď vypadám jako kráva.
Proč jsi mi to neřekl před tiskem? Kdo něco takového dělá?
Rád mě opravuje a poučuje, takže to má ode mě.
Nechceš, aby si to přečetl, ale schválně mu tam necháváš chyby?
Jo, přesně!
Safio! Ještě jednu, prosím.
- Na, Marguerite Durasová. - Platím rundu, panáky pro všechny!
- Proč ne. - Už máš peníze?
Mám tu lístek.
Zítra jedu k našim, takže se dnes ožeru. To už je tradice.
No tak, pojďte pařit s náma!
Jedem!
- To je z Blízkýho východu. - Ne, z LA.
Máš moc... promiň, nechci bejt dotěrnej, ale máš fakt krásnej účes.
- No fakt, nedělám si srandu! - Jo, fakt.
Můžu zaplatit, prosím?
Zaplatíte to všechno?
544 eur.
Jak je?
- Youssefe! Jak se daří rodině? - Máš se, Maliko?
Bylo nám moc smutno!
- Posílám pusu celé rodině! - Měj se.
- Tati! - Youssefe!
Co to je?
Lilian, syn spolubydlící tvojí sestry.
Chtěl mě namalovat, tak jsem nemohl říct ne.
No super.
- Chrisso, promiň! - V pohodě.
- A co ta tvoje cesta, dobrá? - Jo, super, tati.
A ten tvůj životopis o Emírovi je taky dobrý?
- No jasně. - Opravil jsem ti první stránky.
- A? - Měl jsi tam tolik hrubek,
že jsem málem umřel hanbou. Co na to řeknou lidi?
Že Arabové neumí psát francouzsky? To chceš?
- Ještě že tě mám! -Četla to tvoje editorka?
- Co na to řekla? - Ještě přemejšlí.
- Jak jako přemýšlí? - No tak.
Není to lehký, tati. Trh pro Emíra se hledá těžko.
Jak jako, že hledá trh?
- Emír nepotřebuje žádný trh! - Já vím! Taky jí to říkám.
Alžírští hrdinové nepotřebují trh, to moc dobře víš! Ti jsou nesmrtelní!
Nesmrtelní, já vím...
Mami! Neviděl jsem tě. Promiň, mami!
- Jak se máš? - Jsi pohublej.
Ne, dobrý... dobrý. Hele, hele.
- Všechno nejlepší, mami! - Díky!
Všechno nejlepší!
- Co to je? - Makronky z Ladurée.
Nesplácej je najednou, je to delikatesa.
Vidíš, jak se staraj?
- To je ten jejich dvojí metr. - Ahoj, máš se?
Žádný ahoj. Ponižujou nás a ty nic neděláš.
Jednou to celý vybouchne. Varuju tě.
- O čem to meleš? - O našem hněvu!
Je naprosto oprávněnej! A ten hněv znovunastolí rovnost.
Seš tak hubenej!
- Už toho nechte. Fakt jsem? - Musíš pořádně jíst.
-Úplný vyžle. - Jsem vychrtlej?
- Hrozně. - Hrozně vychrtlej?
No jo, zhubnuls.
- On nejí, nebo co? - No jo, ale tady ho vykrmíme.
Tady je ten rošťák!
- Ten malý je hrozně roztomilý. - No jo, jo.
Má vás rád...
Nevadí vám ten mejkap?
Ne, ne, ten kluk je perfektní.
Když jste spolu začaly bydlet, pamatuješ, Lubno?
Zeptal jsem se, jestli chceš bydlet s těhotnou ženou.
- No jo, pamatuju si to. - A měla jsi pravdu.
Není to žádný problém.
-Žádnej problém. -Žádnej.
No super.
Mouss je tu!
Ahoj, děti moje! Jak se máš?
Dej mi pusu!
Co to je?
Makronky z Ladurée.
- Proč? - Dezerty nosím já, protože jsem pekař.
To jsou jen makronky, abych udělal mámě radost!
Mám dort s jahodama.
Však my ho sníme, ty makronky jsou fakt jenom blbost pro mámu.
- Projev trochu úcty. - Uklidni se.
- Jestli nechceš, tak je nesníme! - To jsem neřekl.
Jste nervózní.
- Ne, mami, neboj. - Měli byste jít na bazén.
- Do bazénu! - Když jsem nervózní, jdu na bazén.
- Do bazénu! - A když vylezu, jsem jako vyměněná.
A vždycky tam potkám Tonyho.
- Je na bazénu vždycky. - V bazénu.
Je tam vždycky.
- Super. - Pamatuješ si Tonyho?
- No jo, pamatuju. - Francie je skvělá. A Caroline se má?
-"Jak se má" Caroline? - Jo, ta se má moc dobře.
Musela na seminář, tak nemohla přijet,
ale moc moc vás pozdravuje.
- Díky. - Neviděli jsme ji dva roky.
Už dva roky?
Jeden už by řek, že jste se rozešli.
Jen mě to tak napadlo...
Nerozešli jsme se. Jsme pořád svoji a žijeme spolu.
Co novýho u tebe?
- Nic, u tebe? - U tebe?
Pořád nemáš chlapa?
- Pořád nejseš vdaná? - Mám vysoký nároky.
Možná moc vysoký.
- Svrbí tě něco? - To tebe.
A ty máš něco v oku!
- Zavřete dveře! - No jo, zavřeme.
- Zavři dveře... - Neboj se!
Četli jsme to.
- Co? - Ty víš co.
Jak můžeš psát takový sračky?
Je to fikce, je to román. Pravej román.
- Je to tak násilný! - Je to hrozně ponižující!
Naše by to zabilo!
Obézní perverzáckej brácha, co dealuje. Myslels, že si nevšimnu?
Jaks to mohl udělat? Snesu, když si děláš prdel z mojí váhy,
ale jaks přišel na to dealování?
A nikdy jsem neojela žádnou šlapku.
- A máma nikdy neojela toho plavčíka. - Já vím.
- Co kdyby to táta četl? - Zasloužil by sis, abysme tě popravil.
- Eliminovali tě. Oprávněný násilí! - Proč ze mě udělals chlapa?
Proč je ze mě buzna? To seš nějakej lesbofób?
- To nejseš ty. - Tak kdo?
Promiňte, pardon, já v tý knížce ani nejsem.
Neexistuju v ní.
- Moussi, o tebe tady nejde. - Můžeš mi odpovědět?
Proč ze mě udělals teplouše?
Protože ve tvým světě nejsou lesby dost sexy?
A ta nenávist k tlustejm muslimkám! Co si o sobě myslíš?
- Já neexistuju. - Ale existuješ. Zmiňuju bagety.
Jo tak moje bagety! No jasně. Napsals:
"Chleba nemusí bejt dobrej, když je ho hodně." Napsals to tak?
- Možná. - Je to negramatickej blábol.
To naprosto vystihuje, jaks mě vždycky viděl.
Moussi, nech toho. Neřeš to.
Co když naši zjistí o Chrisse a Lilianovi?
- Pak co? - Nic nezjistí.
- Co moje quiche? - Super.
- Co to děláš? - Nic, jen moment...
Ty si děláš poznámky? Dělá si poznámky!
Vrať mi ten notes.
Ty to děláš zas? Seš fakt nemocnej!
To je úplný znásilnění!
- Zapisuje si naše hádky? - Zapsal sis to, ty zmetku?
Zase nadáváš tlustejm?
Ona mě nikdy nezradí a ani já ji.
Co? Jsem s Dinou pořád.
Měl by sis dávat pozor. Podívej, kde je.
- Bavíte se o mně? - Ne.
- Jsem až moc hodná! - Tam ve vodě!
Ale nebavili.
- To mě štve. - Vždyť jsme přece tým.
Musíme držet při sobě.
Chápeš to?
To je takovej fešák! Rachidovi moc fandíme!
Je z Port-de-Bouc.
Jsme na něho hrdí.
Kde že je?
- Je uprostřed. - Trpí tam.
Trpí, ale vede.
- Není to lehký! - O to tam jde.
Výborně, Rachide!
Miluju vás!
- Není tam nejsilnější. - No ale je první.
- To je pocta Alainu Reyovi! - Ne!
- Alain Rey! - Kdo?
- Neznáme ho! - Já ho hrozně obdivuju.
- My ne! - Skvělý lingvista!
No jo, víme. Ale přepni to!
Nechceš koukat na "Imaginární knihovnu"?
- Ať to neskončí. - Jsi spisovatel!
Tyhle pořady mi připomínaj, jaká jsem nula.
Buď hodnej na svoje děti.
- Přepni to! - Vy jste fakt všichni neuvěřitelní.
- Díky, tati. - Oči z jaka.
Připravení? Tři, dva, jedna... jezte!
- To je maso? Není halal? - To je jenom oko.
To je ještě horší!
- Oko se nejí. - Kousej, Rachide!
- Rovnou polkni! - Dělej! Seš Alžířan! Tak žer!
- Stejně to musí dojíst. - Nezklam mě!
Dělej, Rachide!
Joachim mě sere, kokot jeden.
- Je to Francouz. - Neříkám, že není Francouz.
Prohrál!
- Ten kokot ukázal jazyk dřív. - Jím makronky, a ne jeho dort.
- Jenom jsem chtěl, abys ho ochutnala. - Nezačínej zase!
Ticho ale! Teď je rada...
Napište na papír,
kdo si dnes zaslouží odejít.
Jestli vypadne, přestanem se koukat.
Do prdele! Jsem z toho fakt smutnej.
Členové kmene Vycházejícího slunce rozhodli, že tvoje cesta dnes končí.
Jako vždycky, Araby vyhoděj první.
- Ne! - Ale jo.
Vyhazujou ty nejsilnější. A Rachid je nejsilnější. Tak to je.
Typickej názor bílý holky z Paříže.
Říkám ti, že na to dělali výzkum.
Ve Státech vyhrává ten nejsilnější. Ve Francii vyhrávají mozky.
Můžu mít taky názor? Francie je rasistická.
- Je to stát rasistů. - Reklamy.
Ale ne!
Přepni to! Dej mi to.
- Nech mi ten ovladač! - Dokoukali jsme!
To jsi ty?
Pozor, pozor, pozor!
- Výborně! - Není rozbitá.
Jen vypadl kabel.
Pojď to spravit.
- To spravíš. - Nešahej na to těma prackama.
Opatrně.
Je rozbitá? Spravíš ji?
Moussi, možná je jenom vypojená.
Dodívali jsme se.
A jenom kvůli Koh Laboa.
- Vyměníme ji! - Umřela.
Koupíme novou na čtyři splátky.
Co budu bez televize dělat? Moje pořady o vaření...
Budeš číst!
Vstávej. Přijdeme pozdě.
Jdeme k doktoru Cohenovi.
- Proč? - Jsi nemocnej.
Co?
Protože nemůžeš mít děti se svou manželkou.
Takže ti to musí tam dole zkontrolovat!
Tak vstaneš konečně?
Cohen už musí bejt starej...
Paní Salemová?
- Co pro vás můžu udělat? - Nic.
Nic?
Jde o to, že můj syn nemůže mít děti se svou ženou.
Něco se musí udělat. To není normální.
Tomu chudákovi je už 45. Já i jeho otec jsme z toho nešťastní.
- Dobře. - Vnouče je můj sen.
Francie by byla tak krásná!
Měla bych to malý pořád na srdci, rozumíte?
Tak ho vyšetříme.
- Mohla byste počkat v čekárně? - A proč?
Nemůžeš mít děti s manželkou?
- Už spolu dva roky nejsme. - Aha.
A ví o tom?
- Caroline? - Ne, máma!
Ne, ta nic neví.
- Bude hrozně zklamaná. - Neřeknu jí to.
Pořád jsi tak nemocnej, jako když ti bylo 13?
No jo... Ale už nechodím po doktorech.
Četla jsem tu knížku.
Ty máš teda odvahu!
- Mohls aspoň změnit jména, ne? - Jsou to postavy! Je to fikce.
Ale jedna postava má stejný znamínko. Tady.
Náhoda.
- A se mnou nepřišels o panictví. - Ne.
- My jsme nikdy... - Nikdy.
Proto jsem tu knížku napsal, jak to všechno mohlo bejt.
Zpátky k vyšetření.
A ten jazyk...
- A... co? - No jazyk.
- Mám jako... - Ne!
Jazyk tý knížky, psaní.
Napsaný to máš moc hezky.
Fakt moc pěkně. Žádný příkrasy.
Už zase ten alarm... Hele, něco ti napíšu.
Tohle to dělá pořád.
UVĚZNĚNÝ YOUSSEF
A nyní ke druhé knize
dnešního programu.
Je to naprostá senzace letošního podzimu.
Román Youssefa Salema "Toxický šok"
vydaný nakladatelstvím LM.
Vy všichni jste z knihy nadšení, že?
Naprosto, naprosto. Co je ten toxický šok?
Je to útok proti muslimské prudérnosti
a nepravdivým představám
celé generace imigrantů...
Budeš na mě hrdý. Zakázala jsem jakoukoli zmínku o autobiografii.
Miluju tě, Lis. Díky!
A o to je důležitější specifikace, že příběh není autobiografický.
Pro mě je to jen román.
Pravý autentický román.
Takže si... ne?
Meriem Djebelová, šokoval vás "Toxický šok"?
Silná slova, nebyla jsem šokovaná, ale cítila jsem bolest.
Bolí mě, když slyším kolegy opěvovat tento román,
který má velmi pokroucenou vizi světa. A ta misogynie v něm...
Zase ta misogynie.
- Hraje důležitou roli. - To říkáte pokaždé.
Jsem žena, takže vím, o čem mluvím!
Už v tom úvodu, když ten chlapec okukuje zadky svých sestřenic.
- To je šarmantní. - Je to nesnesitelné.
Je to snad feministické?
- Je to krásné, okouzlující. - Ne.
Rozčiluje mě ta autorova sebenenávist.
Nesnáší toho Araba v sobě.
Je to kolekce rasových klišé a útoků na menšiny, především na muslimy.
Tato kniha odsuzuje a uráží.
Je to jako dar pro rasisty v této zemi.
Pierre de Choudens? Nemusíme navazovat na ten rasismus.
Mám tušení, že se vám také nelíbila, jen z jiných důvodů.
Měl jsem potíže se knihou prokousat,
protože byla špatně napsaná. - To vůbec ne.
A v některých pasážích jsem už přestal počítat chyby...
- To snad ne. - Copak to neměl žádný korektor?
Možná to v nás má vyvolat pocit, že je autor nevzdělaný.
To přeháníte.
Ale pokud tato kniha vzbudila zájem o malý literární mikrokosmos,
tak jen z laskavosti.
Příběhy o sexu na okraji společnosti vždy potěší kavárenské povaleče.
Je to průměrná kniha popisující stav našich předměstí.
Zachycuje nepříjemnou pravdu.
Drogy, náboženství, separatismus, anachronistické tradice...
- Vždyť to říkám, kniha pro rasisty. - To snad ne!
To je opravdu směšné.
Tak se uklidníme a budeme pokračovat. Přivítejte mezi námi
autora knihy Youssefa Salema.
Očividně tu jde o zvyšování hodnot.
- Ale prosím vás! - Jen můj názor.
Dobrý večer, Youssefe. Celou debatu jste si vyslechl ze zákulisí.
Slyšel jste kritiku, která byla dost nelítostná.
Sebenenávist, průměrná kvalita, a v neposlední řadě gramatické chyby.
Ale zpět k té sebenenávisti, o které hovořili. Sdílíte jejich názor?
Bylo to celé součástí tvůrčího procesu?
Co je opakem sebe... nenávisti?
- Prosím, řekněte nám to. - Je to oslava, že?
A v tomto případě bych dal přednost sebenenávisti než sebeoslavování.
Pokusil jsem se popsat příběh rodiny.
Tak jasně, jak to jen šlo.
A ta rodina je náhodou arabského původu a má chyby.
Édouarde...
- Co? - Bouřka?
Hodně se mluví, ale ne v dobrém.
Žádná publicita není špatná publicita.
Jaký příklad chcete stanovit ostatním Severoafričanům v této zemi?
Nejsem žádnej příklad. Nikoho nezastupuju.
Dokonce jsem si pro sebe vyhradil právo na průměrnost.
I pro ostatní Araby.
Pane Saleme, ať chcete nebo ne, jste příkladem.
Protože francouzští čtenáři si pomyslí: "Ano, Arabové jsou takoví."
Takže co?
Očerňujete nás, abyste se zavděčil bílé elitě?
Já vás neznám, paní. Krávy jsme spolu nepásli.
Promiňte, že jste nepásli krávy... To mě pobavilo.
- To je vidět váš humor. - Ale zpátky k vaší knize.
Můžu dostat ještě sklenku, prosím?
Vy byste chtěl být běloch. Nazvala bych vás kol-arab-orantem.
Zrazujete kořeny, abyste se zalíbil dominantní třídě.
Takže každej Arab, se kterým nesouhlasíte, už není Arab?
- To jsem přece neřekla. - Ale jo, to je přesně, co si myslíte.
Jste jako teploměr, co ukazuje, nakolik je někdo Arab.
Když se Arab napije,
ztratí 10 bodů z toho vašeho žebříčku Arabnosti?
Když ošuká Francouzsku, tak minus 20 bodů?
Když Arab nevěří v Boha,
tak přijde o kolik? Hned o 90?
Ať se vám to líbí nebo ne, jsem Arab, stejně jako vy.
V tomto bodě bych se zastal pana Salema.
Ty se tady nebudeš zastávat nikoho. Zastávej se sám sebe.
Pojďme nyní k tématu sexuality.
Ve vaší knize je to důležitý prvek.
Existuje velmi přímý způsob, jak k sexualitě přistupovat.
Je to spleť obscénnosti. Popisujete tam všechny pozice, a některé barvitě.
- Z některých se mi dělalo zle. - A jazyk?
Jazyk?
O něm jsem nic neslyšel.
- O jakém jazyku mluvíte? - O jazyku!
- Myslel jste to vážně? - Vážnějc to nešlo.
Bavíte se, pane? To už ale stačí. Máte ponětí, co to děláte?
Pane Saleme, to, co děláte, je sexuální obtěžování.
- Prosím vás, nebuďte tak upjatá. - Je to nahrané?
Budu vás žalovat.
To snad ne!
- Hrozný. - Jde o literaturu.
Proč bys chtěl končit? Jsi úplně všude!
Dělaj ze mě, rasistu, magora, alkoholika,
a nikdo nemluví o tom, co je v tý knížce.
Možná ji kupují ze špatného důvodu, ale hlavní je, že ji kupují!
A když pak objeví tu literaturu...
Musím změnit profesi, a pak i obličej.
Kdybych všem mohla zaplatit, aby tohle říkali, tak bych to udělala.
- Tak se zastáváš literatury? - Kontroverze prodává.
A to je jenom začátek. První fáze výbuchu.
Teď přijdou novináři a intelektuálové, kteří tě budou bránit.
Literární událost.
A taky druhá fáze.
Do třetí fáze by bylo ideální jít s rodinným dramatem,
odhalením sexuality...
- No jasně. - Zůstaneš na druhé?
Jo.
Nejseš tím cirkusem znechucená?
Musela jsem prodat půlku akcií vydavatelskému gigantovi.
A odpoledne mám schůzku s autorem, abych rozdrtila všechny jeho knížky.
Úplně všechny.
- Je to urgentní? - Ano, je to urgentní.
Dobře, moment.
Chápeš to?
Co?
Tak jo, já už nemůžu...
Počkat! Díky, nashle! Okamžitě se posaď.
Teď se budeme seznamovat.
Nechci, už jsem to říkal.
Youssefe Saleme,
jsi oficiálním kandidátem
na Goncourtovu cenu.
Měl bych to říct našim?
Rachide! Hrozně ráda tě vidím!
- Jak se máš? Dobrý? Chceš podpis? - No jasně!
- Jak se jmenuješ? - Nina.
- Chceš obejmout, Nino? - Jo!
- Můžu ti sáhnout na svaly? - Jen si sáhni.
- Seš roztomilá! - Dobře dojeď!
Rachid, žlutý kmen, Koh Laboa.
- Moc mě těší. - Díky, to je milý.
V pohodě.
O fanoušky si člověk musí pečovat. Dávají vám tolik lásky...
To je monoi?
Viděl jste, jak mě vykopli?
- Myslím, že i s rodičema. Jo. - S rodičema?
Rodiče mě mají moc rádi.
Vždycky si mě oblíbí.
- Tak jo, nemáte zač... - Díky.
Přísahám, že všechna ta něha mi dělá moc dobře po tom všem, co se stalo.
A co se vám stalo?
No... to spiknutí.
Vyhodili mě, i když jsem nejlepší.
Šel jsem hledat symbol imunity.
Ale nic jsem nenašel.
Franck, Gina, Alfred, ti všichni. Dokonce i Fatou.
A pak ten test jačích očí.
Mám důkaz, že Joachimovo oko bylo z fondánu!
Z fondánu?
Našel jsem i cukráře, co mu ho vyrobil. Za úplatek.
Já jsem hrál se štědrostí a láskou. A oni hrají se zradou a lží.
Vyřadili mě šesti hlasy ku pěti!
Nevěřím, že pro mě dobrovolně hlasovalo šest lidí.
Dostali to nakázáno.
Protože Arab nemá právo na výhru. Arab musí ostrouhat.
Už musím jít...
- Budeme tam až za hodinu. - Musím pracovat.
Počkejte, počkat, počkat.
- Mám pocit, že vás odněkud znám. - Možná.
Když jste tak záhadnej, to budete slavnej, že?
Nedávno jsem byl v televizi. Jsem spisovatel.
Spisovatel?
Ty bláho! No to je skvělý!
Dva slavní Arabové, co se potkali ve vlaku.
- Já slavnej nejsem... - Počkejte, v klidu, vím, jaký to je.
Bejt slavnej je dar. Ale bejt slavnej Arab, to je sen...
- Je to risk. - Fakt musím pracovat...
Nás dva svedl dohromady osud.
Hrozně dlouho jsem hledal někoho, kdo by napsal můj životopis.
Váš životopis?
Ale ten si musíte napsat sám.
Já ale nepíšu. Vy píšete. Ale fakt mám co říct, věřte mi.
Společně odhalíme skandál v Koh Laboa.
- Někdo mi volá. - Nechte si to tady.
Potřebuju to k práci.
- Vrátíte se? - No jo, jasně.
- Tak jo, počkám tu! - Paráda!
Pamatuješ si Tonyho z bazénu?
- Vysokej, svaly... - Promiň, mami.
Tati, musím vám něco říct.
- Budu babička? - Ne, mami,
ještě ne.
- Vydali mi knížku! - Tady to máš.
Vydavatelství ti vzalo Emíra?
Ne, Emíra ne, jinou knížku... román.
Román? Ale román se Emírovi nemůže rovnat.
Emír je pravdivý příběh! Je to historická postava!
- Realita je vždycky lepší než... - Fikce. Já vím, tati.
Já vím. Přesně to jsem jim řekl.
Ale jsou fakt tvrdohlaví. A taky...
tahle knížka se prodává.
Tak to je dobře.
Počkej.
Neopravil jsem ti to.
Jak tě znám, bude to hrozné.
Co ti řekli na ty chyby, které určitě udělals?
Jo, zapomněl jsem ti to dát. Udělalo by se ti z těch chyb blbě.
Hlavně to nečti, prosím tě.
Vůbec tu knížku neotvírej. I když jsem nominovanej na Goncourta.
Goncourta?
- Na co? - Na tu cenu?
- Ale to je nejvyšší ocenění! - Jsem teprv nominovanej.
Vyhraješ!
Jinak budu zklamaný!
Nesmíš mě zklamat.
- Jaký konkurz? - Goncourt.
Nejvyšší ocenění!
Francie je skvělá.
Výborně.
Porazíme jehně!
- Ahoj, mami. - Sedni si a jez.
Nemám hlad.
Odpoledne mám sraz s Bouchrou na bazéně. Půjdeš taky?
- Nemám čas, mami. Večer mi jede vlak. - Ty nemáš čas nikdy.
Nebudeš se povyšovat, protože tě na něco nominovali.
Potkáme se potom, jo?
Dobře.
Táta je kde? Spí?
Šel do knihkupectví koupit si ten tvůj "Šok".
To nesmí. Zavolám mu.
Dobře víš, že u sebe mobil nikdy nemá.
Dobrý den!
To jsem já, autor. Youssef Salem.
Ještě jsem to nečetla, ale prý je to skvělé.
- Hodně se to prodává. - Musíte přestat.
- Prosím? - Hned ty knížky musíte sundat z regálů.
Pak vám to vysvětlím, ale teď to fakt spěchá.
- To nepřipadá v úvahu. - Prosím.
Tak je všechny kupte.
- Vezmete si je? - Jsem švorc.
Nelíbí se mi ten váš pohrdavý spisovatelský přístup.
- Moc prosím. - Bez nás nejste nic!
Je to otázka života a smrti... A je tu! Už vám žádnej výtisk nezbyl.
Dobrý den.
"Toxický šok".
Je to o medicíně?
Ne, to si nemyslím.
Napsal to můj syn!
Francouzština mu nikdy moc nešla.
Ale nakonec pochopil hodnotu práce.
- To věřím. - Nezačal moc dobře.
Ve 13 jsem ho načapal s mojí peněženkou.
Můj syn a zloděj? Umřel bych hanbou. Ale spisovatel... ano.
Jsem na něj hrdý.
Překvapil mě. A moc.
Příště přijdu i s ním.
Napíše vám věnování.
Ale o čem ta kniha teda je?
Je to příběh rodiny z Port-de-Bouc.
Jo, příběh rodiny z Port-de-Bouc.
O jejich životě...
v Port-de-Bouc.
Tento výtisk je už prodaný.
Dnes ráno šla ta kniha na dračku. Takže tento výtisk je rezervovaný.
No ovšem, když je nominovaný na cenu.
Můj syn je úspěšný.
- Příště vám jeden schovám. - Děkuji.
Na shledanou!
- Novinářka z malejch novin. - Cože?
Ale zavěsila jsem jí.
Ptala se na konkrétní věci?
Ptala se, co je pravda a co není pravda.
- Když vyhraješ Goncourta, vypukne peklo. - Toho fakt nevyhraju. Omlouvám se.
Vůbec tě to nemrzí. Máš radost, že jsme v takovejchhle sračkách.
Ne, fakt mě to mrzí. Prostě si nemůžu pomoct...
Nesu kafe.
Tady máš, ségra.
- Chrisso. - Díky, Moussi.
Díky.
Jeho jsem tam nedal a je nejvíc naštvanej.
- Neměls dost špíny? - Co bych o něm měl napsat?
Musím psát o křivárnách
a o hanbě. Musím psát o špíně...
Víš, že lžu jenom z nutnosti, že jo? Nelžu, abych psala knížky.
Až se z tebe stane lesba, pochopíš, jak je někdy nutný lhát!
To je úplná blbost, protože naši by vaši situaci určitě pochopili.
Milujou Chrissu.
Ale jen proto, že je moje spolubydlící.
Kdyby věděli, že si oblizujem frndy, myslím, že by měli problém.
Dobrý?
Dneska jedu vlakem
a to jídlo ve vlacích vyloženě nesnáším.
Nemoh...
bys mi něco udělat?
Třeba quiche a bagetu?
Už máš nachystanou tašku. Eclair a quiche.
Kávovej?
Kávovej.
Neměli bysme si trochu popovídat?
Běž si umýt ruce.
- Co mám dělat? - Vem si těsto.
A dělej tohle.
Musíš tam dát trochu mouky.
Takhle?
Raz, dva,
tři.
- Dělej. - Nechápu to.
Nemlať do toho jen tak.
- Ale to mě baví. - Já vím.
Viděl jsem pekaře, jak to dělaj.
- Dobrý cígo, ne? - Dobrý.
-Že je dobrý? - Je výborný.
- Máš i novou šálu, jo? - Jsem přece muslimka, ne?
Jo, to vím, ale tu šálu máš novou, ne?
- To tě štve, co? - Ne.
Tím líp, jenom ať tě to naštve!
Ať tě to štve, když ty štveš všechny lidi kolem.
Víš co? Budu to nosit dál ze solidarity k těm ženám, co se tam bouří.
Dvojí metr, dvojí metr!
O tomhle nepíšeš. Bránit muslimky by tě nenapadlo.
Já nepíšu, abych bránil lidi. Nejsem Zorro!
Píšu, abych psal. Chápeš to?
Chovaj se k nám jak ke kusu hovna.
A ty ze svýho privilegia děláš standard.
Ty máš problém s Arabama. V týhle rodině se za to všichni stydí.
Mustafa si říká Mouss. Loubna zas Loulou.
Odpovědnost tady nesu jenom já. Bouchra je krásný jméno.
- Je těžký. - Ne, není těžký. Mně se líbí.
- Klidně si buď Arabka. - Jsem na to hrdá.
- Dělám blbce rasistický společnosti. - Jo, já taky.
Spals už s nějakou Arabkou?
- Nikdy jsem tě s žádnou neviděla. - Měl jsem jich plno.
- Plno. - Koho?
- Zrovna tobě to budu říkat. - Tak koho? Měls harém?
Neda.
- Ta Íránka. - Ale to není Arabka.
- To teda je. - To vůbec.
Byla to další buržoazní intelektuálka,
co sem utekla, aby nás poučovala a zničila nám naše náboženství.
To Íránky uměj dobře. Chytrolínky.
Každopádně Arabky nesnášíš.
- A víš proč? - Ty o mně víš všechno.
Protože nesnášíš sám sebe.
Nikdy jsem nespal s Arabkou, protože jsem myslel, že sex je špatnej.
Byl to pro nás zločin.
Jak kdybysme pohřbili mrtvolu a zdrhali z místa činu. Proto je nešukám!
Zaprvý, jsme Alžířani, ne Arabové. A Alžířani jsou berbeři.
- Věděls to? - Berbeři?
Fakt děláš ostudu.
Spisovatel, co ví hovno.
Drahej sešit, diamantový pero.
Tak jo, zastav mi.
- No jasně, jen táhni. - Vyhoď mě u nádraží.
Mučenej spisovatel.
- Zastav mi. - Jo.
- Jsme tady. - Seš jako Verlaine!
Jsme tu. Dělej.
- Ahoj, brácho. Šťastnou cestu. - Díky, ségra.
- Dobře dojeď. - Tak se opatruj.
- Hodně kouříš. - Abych zhubla.
- Přestaň kouřit. - Nekouřím.
VYSTAVOVANÝ YOUSSEF
Jsem na tebe hrdá a moc ti to přeju.
Jako bych šel k elektrickýmu křeslu.
Pardon. To ta vydavatelka ve mně, ne žena.
Řekněte nám něco, prosím!
Prohlášení!
Chci poděkovat rodičům.
A připomínám, že s tím románem nemají nic společného.
- Ale chci jim poděkovat. - A akademii.
A akademii, jasně. Děkuju akademii.
Hlavně bych chtěl vzdát poctu lhaní.
Protože...
lži jsou to, co nakonec odhalí pravdu.
Největší tajemství, právě o tom psaní je.
Lež, která se sama prosadí a stane se knihou.
Knihy jsou lži. Spisovatelé jsou přízraky.
Co tady děláte? Pojďte.
Nezůstanete tady. Jdeme. Pojď, tati! Ty taky, mami, jdeme.
Šup, pomoz jí.
Tak jo, mami. Držím tě, neboj se.
Dej mi to.
Jméno?
No, já jsem ten laureát.
- Tohle moji rodiče. -"Mí" rodiče.
- Tohle jsou mí rodiče. - Ano.
Jména?
Vždyť říkám, že jsem laureát! A tohle jsou rodiče laureáta!
- Jsou na seznamu? - Já na seznam seru!
Tak tu dámu nech a my počkáme tady.
Jste moji rodiče. Nenecháme se sebou vorat.
- Děláš ostudu. - Takhle se k nám nebudou chovat.
A dost.
- Nejste na seznamu! - Nejsme.
- Tady je to taky pěkný. - A běž, ať nepřijdeš pozdě.
Až bude konec, pojedeme za Caroline.
- Dnes u vás přespíme. - Konečně ji zase uvidíme!
Ona... není doma.
- Jela pryč s rodičema. - To je škoda.
- Ale stejně u vás přespíme. - Tohle ale ještě potrvá.
Nebudeme tě otravovat. Půjdeme domů sami,
jenom nám dej klíče.
- Celý svět na tebe čeká! - Už jdu!
Tak poslouchejte. Počkejte.
- Ani se nehněte. - Nehneme.
Počkejte, nerozuměla jsem to vaše jméno.
- Katastrofa! Dnes budou spát u nás. - U nás?
V bytě, ve kterým jsem žil s bejvalkou.
O peníze už se nestarej. Pošli je do hotelu.
To Arabové nedělaj. Je to jako urážka.
Přijedou za synem, tak je musí pohostit.
Jinak to nejde.
Tak jo, já budu spát v té tvojí špeluňce
a ty s nimi v mém bytě o dvě ulice dál.
To by bylo perfektní. Díky, Lis.
Už jdu.
Konečně!
- Pozor na dveře. - Neboj se.
Je to tu obrovské.
Nádhera!
- A moc útulné. - No, snažíme se.
- Tady je obývák? - Sedněte si.
Je to jako zámek.
Nádhera!
Nezdá se mi to?
Mami, tašky nedávej na gauč.
Budete tu mít dětský pokojíček?
Jo, jestli léčba zabere.
Je tu hezky uklizeno.
- Pěkný, že? - Vycepovala tě.
Tak jo, musím vás opustit.
Na večer s Goncourtem za Lis.
To je ta, co nás sem přivezla?
- Jo... moje editorka. - Co vlastně dělá editorka?
- Edituje. - Dobře, tak běž. Nenech je čekat!
Mami, nic tady neprohledávej, prosím tě.
Ne? Proč ne?
Tak jo, mizím. Tati?
- Jdeme šmejdit? - To si piš, že jdeme šmejdit.
Mám takovou radost!
Pozvala jsem všechny důležité lidi.
Redaktory, spisovatele, novináře... Představím tě všem!
Nebudeš pít.
Slib mi to.
- Dobře. - Jestli byl někdy večer,
kdy jsi fakt nesměl pít, tak je to tenhle.
Nesmíš říkat blbost, na to není čas.
Když ti nabídnou pití,
smočíš rty, zamyslíš se a vyplivneš to do květináče.
- To stejné s holkama! - Do květináče?
Tyhle vtipy taky vynech.
Roberte!
- Jak se máš, Lis? - Dobrý večer.
Youssef Salem.
- Robert. - Gratuluji! Už se na to těším!
Je to geniální.
Beatrice!
- Kdo dostal toho Goncourta? - No ty!
Ne, to on!
- On? - Youssef Salem.
Vy jste ten chráněnec?
- Génius. - Geniální chráněnec.
-Úžasné. - Děkuji.
Vidíš tam tu malou blondýnu? To je Pierrette z Gallimardu.
Odmítla tě, že?
- Jo, a jak! - Jdu ji dorazit.
- Pierrette! Drahoušku! - Lis! Drahoušku!
- Takový úspěch! - Věřila jsem instinktu.
Četla jsem první verzi a hned jsem věděla, že je to něco extra!
To je naše práce, ne? Rozeznat talent.
A že se ti to podařilo!
- Pierrette Pinderová, Gallimard. - Těší mě.
Neposlal ti náhodou svůj rukopis?
- Je to možné. - Poslal.
Víš, kolik jich dostáváme.
To jsou pořád rukopisy, rukopisy, rukopisy.
Takhle aspoň dostanou šanci všichni.
- Malí vydavatelé? - Přesně tak!
Moc ti to přeju.
Zatím ahoj.
- Danieli! - Jak se vede?
- A gratuluji! - Gratuluj jemu!
Už ani nevím, jak se jmenuju.
- Pane, pojďte si se mnou zatančit. - To nemůžu.
Tady jsem šéfka já!
Moji sklenku ne,
krade mi skleničku!
Genialita vaší knihy spočívá v absenci geniality.
A zároveň je velmi průměrná.
Zvolit si průměrnost, to je na tom to geniální. Víte?
Už ten samotný název
"Toxický šok" je velmi okázalý, ne?
Kde je můj Goncourt?
Tady je!
Miluju ho! Je to génius!
To já jsem ho objevila! Můj génius!
- Všichni to ví. - Génius.
Tak jo, ten je poslední.
- Polibek z vděčnosti. - Běž si pro vodu.
- Napij se vody. - Vděčnost.
Jsem ti vděčná!
Sedni si. Už jdu. Hned přijdu.
Goncourt!
Je to můj večer!
Tak jo, nádech.
A je to.
- To je nejkrásnější den mýho života. - Já vím.
Zavolal jsem taxíka.
Nejhorší den mýho života.
Jo, protože jsem sama!
Ale ne, jsem tady taky.
Jo, ale nemiluješ mě.
- Jsem tvůj oblíbenej autor? - Jo!
Opatrně.
Tak nastup. A opatrně, opatrně.
- Zvládla jsem to. - Bravo.
Pozor na hlavu.
Tak jo, ještě pár kroků, a bude to.
Pozor.
A je to, dobrý?
Už tam budem. Počkej, počkej.
Ne, Lis.
Chci se pomilovat.
Se svým Goncourtem.
To ne, Lis, promiň.
A proč ne?
Prostě ne.
To by nebylo správný.
Já bych chtěla.
Někdy jindy. Seš unavená, tak půjdeš spát.
Tohle jí?
No jo, je to náhražka ovoce. Jako sušené ovoce.
A co tohle?
- Co je to za džus? - To je detox.
Tohle ovoce neznám.
- Chutná ti to? - Ale jo, není to špatné.
Ty si zvykneš.
Panebože!
- Youssef Salem, "Toxický šok". - Vypadá to krásně.
Dneska ti to přečtu nahlas.
Francie je úžasná.
To je hrozně škaredá lampa, ale Bouchře by se hodila.
Má u sebe hroznou tmu.
Je jich tady plno.
Fatimo, pojď sem, pojď se podívat.
Bezdrátový vysavač! To je praktické.
Aidě by se hodil v pekárně.
Jo, ale je moc velký. Jak bysme ho tam odnesli?
- Co to děláte? - No konečně!
- Co to je? - Ani jsem nespal!
- A proč? - Nemohl jsem,
byl jsem moc hrdý.
Všechny moje sny se splnily. Všechno jsem dělal pro tebe.
Pro tvůj úspěch. A povedlo se mi to, ne?
Jo, tati, povedlo se ti to.
Díky. Nemáš tašku? Vezmeme je pro tvoje sestry a bratra.
Počkej, to chceš vzít všechno?
To je přece normální! Musíš se o úspěch podělit.
- S celou rodinou. Tak je to správně. - No není to nádhera?
- Opatrně, mami. Je to hrozně křehký. - Bude se to líbit Asii?
- Kdo je Asia? - Vnučka od našich sousedů.
- Takže to je taky rodina? - Jsou to hrozně skromní a milí lidi
a ta jejich malá je moc roztomilá.
- Ano. - Bude mít radost.
Jak se máš?
Pořád spí?
Vyspala ses?
Souhlasím.
A s čím?
S tvou včerejší nabídkou. Souhlasím.
S jakou nabídkou?
- Ty si nic nepamatuješ? - Ne, co jsem řekla?
Nic. Je to škoda.
- Co jsem řekla? - Nic, nic.
Přinesl jsem ti snídani.
Co jsem dělala?
Nic nedělalas. Bavila ses.
Trochu moc, ale bavila ses.
Nesnáším, když jsem neprofesionální.
To je milý.
Je to horký, tak opatrně.
Promiňte, nezlobte se.
To vy jste napsal tu úžasnou knížku?
Ježišmarja, to nepřežiju.
Četla jsem ji třikrát.
-Úplně jsem se v tom viděla. Ta rodina... - Jste Arabka?
Ale ne, kdepak, nejsem Arabka.
Jsem z Marseilles.
Měla jsem silnej přízvuk, ale v Paříži jsem o něj přišla.
- Už nic nezbylo. - Nezbylo.
Slunce je pryč.
Ale vy jste totálně žhavej!
- Můžu vám dát pusu? - Budu rád.
Bože, můžu se s váma vyfotit?
Dělejte vážnýho.
- Miluju vás. Podívejte. - Dobrý den.
Přečtu to nahlas.
Škoda.
Jak mu je?
Co?
To udělala tvoje knížka.
Seš na sebe hrdej?
Co?
Ahoj.
Říká "ahoj".
- Ne, ne, řekl "bravo". - Je to jasný.
Tati, probuď se. Musím ti toho tolik říct.
-"Ahoj". - Ne, "zahoj".
Mami, vždyť ho slyšelas. Řekl "ahoj".
-Řekl "paroh"? - Proč by to říkal?
- Nechce, abysme brečeli. - Pozdravil tě.
- Ale ne. - Přestaň před tátou křičet.
- Nehádejte se. - Co je s ním?
- Máme tě plný zuby! - To ty tady řveš?
Nerozumíš, nebo co? Vypadni! Nebo tě odsud vyrazím sám.
Vypadni.
- Táta se probudí a uvidíš, co řekne! - Jasně.
- Budeš toho litovat. - Běž si psát ty svoje slavný knížky.
Probudí se a uvidíš!
- Musíte to dělat? - Dost, dost. Přestaň.
V pohodě?
Spáchal jsem dokonalej zločin.
Žádnej nůž, žádná krev.
Přečet si mou knížku a prásk...
Tvůj táta měl mrtvici.
Nebyl na tom moc dobře. Moc kouří.
Je diabetik.
Infarkt bych pochopila. Četl by a najednou spadl.
Ale mrtvice... to je nemožný.
Hrozně jsem ho zahanbil.
Musel se tak stydět.
Arabové pořád cítěj hanbu, hanbu, hanbu.
I já jsem v tomhle schématu uvíz. Umím psát jenom o Arabech.
Fakt bych rád napsal něco univerzálního,
něco, co nikoho neponižuje.
Skončils? Pořád jenom mluvíš o Arabech.
Už mě to fakt unavuje.
Není život větší než jenom tohle?
Hele, teď jsme tady. A je nám dobře, ne?
Támhle je strom, nahoře je nebe. Na nebi je Cassiopeia.
A vesmír se rozpíná.
Kdyby někdo seděl tam nahoře na hvězdě a díval se na nás, co by si řekl?
Řekl by si: "Hele, tam jsou dva lidi,
dva pozemšťani."
Ale tam, kde jsem vyrůstal, žádní pozemšťani nejsou.
Nic z toho. Nemáme čas mluvit o Cassiopeii.
Nemáme čas se takhle bavit.
Tvůj problém je stejný,
jako by ses chtěl usušit ručníkem uprostřed bazénu.
Ale aby ses osušil, musíš z toho bazénu ven.
Už zase ty řeči. Vůbec ti nerozumím.
Řeknu to jinak.
Vidělas to?
To je ten Boží hněv, o kterým jsem mluvil.
- To je můj trest. - To není tvůj trest.
Nevidím smysl v tom nevěřit v Boha, pokud nevěříš ve znamení...
Já nevěřím v Boha. Ale toto je Bůh, kterej věří ve mě. Bylo to namířený!
Ale ne! Každej následek má nějakou příčinu.
Pomilovali jsme se, protože to mezi náma viselo roky.
Tady jsou bouřky pořád.
A často to sem někam uhodí.
Rozhádal ses s celou rodinou, protože jsi je zesměšnil.
To je všechno. Je to logický. Bůh neexistuje.
Youssefe!
Bála jsem se.
Naštěstí mi tě pomohl najít.
- Jak jsi věděl, kde bydlím? - Jsem místní.
- To nevím. - Psala jsem ti.
Neměl jsem koule ti odpovědět. Tak pojď.
Táta se celej život tak bál, že ze mě bude zloděj. No, a stalo se...
Jsi spisovatel, to byl jeho sen.
Ne, jsem zloděj.
- Ukradl jsem tátovi život. - Nejenom jeho.
Mě taky obehráli. Teď už to chápu.
Chápu, proč nechce napsat můj životopis. Protože už ho napsal.
Kluk z Port-de-Bouc, táta dře a dře...
Brácha si celej den honí péro.
Kdo to je? To je můj život.
-Četl jste to aspoň? - Nepotřebuju to číst.
Podíval jsem se na obsah, co byl na obalu.
Můj život je bestseler.
Vždycky jsem si říkal, že bych měl svůj život sepsat.
"A pak musel opustit město..."
Tohle mě fakt bolí. Tyhle věty jsem mohl napsat sám...
A co kdybys je napsal?
Můžeš říct, že jsi tu knížku vlastně napsal ty.
- To bych mohl. - Tak super! Napsals ji! Uděláme to tak.
Sláva, úspěch! Všechno, o čem lidi sní, a co mě sere, přenechám tobě.
- Opatrně, nebo to vezmu. - Prosím.
Ne, ticho! To ty emoce, tvůj táta... to je bez debat!
- Chci zase průměrnej život. - Průměrnej už nebude.
Hrozně bych chtěl říct tátovi, že jsem tu knížku nepsal já.
Souhlasíš?
Jo, jo, dobře.
Proč mě to nenapadlo dřív?
Když nejsem autorem já, tak rodina, o který se tam píše, není moje.
Takže nebudu riskovat, že přijdu o tátu.
Vzdáš se toho, cos dokázal, abys neublížil tátovi?
Rozhodně.
Je to dětinský,
ale rozhodně jo.
VOLNÝ YOUSSEF
Trochu make-upu.
To neublíží.
Díky.
Vy mi řekněte, kdy mám...
Takže,
dámy a pánové, zdravím vás. Díky, že jste přítomní.
Jsem tu, abych vám sdělil něco moc důležitého.
Chci vám říct, že román "Toxický šok"
autora Youssefa Salema
jsem ve skutečnosti napsal já.
Já, Rachid Bellac.
To já jsem napsal "Toxický šok".
Budete se možná divit, proč román nevyšel pod mým jménem.
No, víte, těsně před Koh Laboa, když jsem začal psát,
jsem z toho měl moc dobrý pocit. Ta slova mi proudila krví.
Cítil jsem,
že budu moct
svými slovy
konečně udělat lidi šťastné.
To je to,
co jsem vždy chtěl.
Takže tato kniha
je jakýsi dar,
dar lidem.
Dar Francii.
Je to můj dar lidstvu.
Takže...
Kupujte si tedy knihu dál.
Stále se prodává. Jen pod jiným jménem.
Nic jiného se nezměnilo. Všechno v knize zůstalo stejné.
Vše je jako doposud.
S jedinou změnou...
hvězda jsem já.
- Tak to stačí. - Do prdele, co je to zas za blbost?
Seš blbej nebo co? Ztrapnils nás, a teď jsme ještě za zloděje?
Takže tys tu soutěž nevyhrál, ty lháři!
Ještě že se toho tatínek nedožil.
- Byl na tebe tak hrozně hrdý... - Tu soutěž jsem vyhrál.
- Nechápu to. - To já tu knížku napsal.
Popisoval jsem v ní naši rodinu.
Je o nás.
O tobě,
o tátovi...
Napsal jsem o vás špatný věci. Ale ne ve zlým.
A psal jsem tam o věcech,
o kterých nemluvíme.
O čem nemluvíme?
Mami?
Sedneš si, prosím tě?
- A proč? - Pojď, sedni si.
Neboj se.
- Mami, máš ráda Liliana, že? - No ovšem, zbožňuju ho.
A víš, že on tebe taky?
Seš jeho babička.
Vždyť mi tak říká.
Ne, mami.
Seš jeho babička
a on je můj syn.
Chrissa je moje žena.
Vzaly jsme se, mami.
Nemohla jsem ti to říct, ani tátovi.
Není sama, mami. Protože tu nemluvíme o hodně věcech.
Třeba o mojí depresi.
O mojí neférovosti, o mojí bulimii.
Nebo o kvalitě mýho chleba. O té taky moc nemluvíme...
A já, mami...
jsem se rozvedl.
A taky mám problémy.
- Piju. - Je to alkoholik.
- I problém se ženskýma. - Tvůj syn je úchylák.
Fakt.
No jo.
Dobrý, mami?
Úchyl,
bylo to nutný?
-Řekli jsme jí to. - Konečně jsme jí řekli všechno.
Možná toho bylo moc.
Mohli jsme si to rozdělit.
- Nechceš za ní jít? - Proč mám chodit já?
- Běž ty. - Já půjdu.
Promiňte, děti, zapomněla jsem na melounový salát.
To se mi ještě nestalo. Co to se mnou je?
Posaďte se, společně se najíme... Lis, vy taky.
- Už mám hlad! - Já taky.
Zapomnělas na meloun.
- No jo. - To se nestává, co?
Bude ti to chutnat.
Lis, dám vám kuře.
- Dej jí jako první. - Stehno?
- Nemám moc hlad. - Ale máš.
Musíš jíst.
-Řekněte mi novinky. - Kousek chleba?
Rukama?
- No jo, je to umělec. - Myslíš?
Pojď za náma, mami.
- Pojď se najíst. - Nebudeš jen koukat.
Je to, jako bych sama jedla.
Jsou nějaký knížky o chlebu?
- Určitě. - To by teda měly.
Youssefe, pojď sem.
Lis, jaký je poznat nás naživo?
Líbíte se mi.
Tvůj tatínek měl notes na poznámky.
Jestli ho chceš, tak ti ho dám.
Z tátova sešitu jsem se dozvěděl,
že se nedostal za stranu 21.
A že se mi v nemocnici fakt snažil říct "ahoj".
Na straně 21 na řádku 7 máš slovo "ničema",
ale máš ho jako označení pro ženu.
Jenom proto, že to končí na "a"
neznamená, že je to ženský rod.
A podle slovníku
je to podstatné jméno
mužského rodu.
Takže když chceš označit ženu,
musíš zvolit úplně jiný výraz.
Kdyby sis vybral třeba slovo "darebák",
tak to můžeš použít jak pro mužský,
tak i pro ženský rod.
Samozřejmě musíš slovo "darebák" přechýlit.
A když to uděláš, bude všechno gramaticky správně.
Tím tatínkovy poznámky skončily.
Tak jsem se snažil, aby si mou knihu nepřečetl,
a teď, když umřel, mě mrzí, že ji nestihl dočíst...
Youssef byl obřezaný.
Karim byl obřezaný.
Jeho rodiče to s ním před operací neprobrali a ženy,
se kterými se miloval, s ním neprobraly,
jestli se k tomu můžou nějak vyjádřit.
Pro Karima to bylo citlivé téma.
Paul měl...
NECHVALNĚ PROSLULÝ YOUSSEF SALEM
NA PAMÁTKU DJEMELA BAREKA
České titulky Anna Jančíková S PRO ALFA CZ, a.s. 2023