Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
В Алжир токсичният шок удари за първи път през 90-те години.
Влюбените били заедно от година.
Срещнали се в университета и щели да се женят през лятото.
След брака щели да могат да правят секс.
Но двойката не могла да устои на желанието.
Един ден, водени от луда страст, те се скрили на това място.
В момента, в който удоволствието ги завладяло, те отлетели.
Умрели, покосени от токсичен шок.
Казват, че телата им останали там и никой не посмял да ги премести.
Бях на 13 г. и тази история ме беляза завинаги.
Сексът беше опасен, рискувах Божието наказание.
Но мисълта за двамата влюбени ме караше да се вълнувам.
Не, мамо, няма да се оженя за добра мюсюлманка, която умее да готви.
Не, татко, няма да стана примерен френски арабин, образован,
пазител на традициите и Републиката, няма да се боря с расизма.
Не, скъпи родители. Вече не съм дете,
но продължавам да търся удоволствието и да изпитвам срам.
Удоволствие и срам.
Добра работа сте свършили.
Как перверзно момче като мен
се бе родило в примерно семейство като моето?
Баща ми беше строг и работлив.
Майка ми беше образец за отдаденост.
Те имаха трима синове, но беше ясно,
че са ги създали, без да изпитат грам удоволствие.
Затова бяха оцелели.
Наблюдавайки близките си, осъзнавах,
че всеки поемаше риска да получи токсичен шок.
Всички правеха секс, но никой не биваше да знае.
Открих, че и двамата ми братя бяха перверзници, като мен.
Големият, Хаким, идваше всяка неделя със своя съквартирант Борис.
Толкова много го ценеше,
че всеки уикенд го водеше у нашите, а те го обожаваха.
Всъщност Хаким беше педераст и живееше с Борис.
Те имаха син - малкия Анджело.
Всички го знаеха, но си мълчеха.
Явно съжителствате добре? - Много добре.
Добре съжителствате? - Да, татко.
Помниш какво ти казах, Хаким -
че се страхувам да не съжителстваш с мъж с дете.
Така ли беше? - Да, но всичко е наред.
Значи ти беше прав. Когато си прав, го признавам.
Когато аз съм прав, също го казвам.
Жалко, че майката я няма.
Другият - Джибрил, се подвизаваше като почтен шеф на банда.
Държавата пречи на честния бизнес, прилага двойни стандарти.
Всички трябва да сме равни.
Щом те може да крадат и да продават,
когато ние крадем и продаваме, възстановяваме равенството.
Но не парите мотивираха брат ми.
Бидейки лишен от чар, за да съблазнява безплатно,
той компенсираше, като ангажираше проститутки.
За него тревата не струваше 200 франка,
а секс със Сандра.
Бях обсебен от момичетата, но се боях от токсичен шок
и знаех, че не бива да ги доближавам.
Често ходех на басейна, за да гледам отдалече,
но от безопасно разстояние, истински голи момичета.
Пипах се дискретно, без да мисля за хигиената.
Така, насред момичетата в басейна, получих първия си оргазъм...
Да пусна ли по-силна струя, Фатима? - ... съсипан от изпитания ужас.
Оказа се, че майка ми е в басейна.
А ако бях забременил майка си? - Приятно прекарване.
Разбрах, че и тя идва на басейна по същите причини като мен.
Намираше го за приятно, макар и да не знаеше защо.
Затова обичаше Франция.
На 39 г., след като бе родила три деца,
тя за пръв път изпита удоволствие от секса с друг човек.
Но понякога баща ми не работеше.
Ето така...
Тони... - Инструкторът й по плуване.
Напредва много бързо. Всички се гордеем с нея.
За щастие, взаимният шок предотврати скандала.
Всеки от родителите ми продължи постарому, без да споделя с другия.
Какво има за вечеря?
Чорба... - Сервирай след час и половина.
Свръхактивната ми мастурбация будеше в мен сериозни тревоги.
Дали така нямаше опасност да умра?
Тревогата водеше до въображаеми болести,
което принуждаваше майка ми всяка седмица да ме води на лекар.
Г-жа Салем?
Но прегледите правеха нещата още по-лоши.
Доктор Коен имаше дъщеря - Лена, в която бях лудо влюбен.
Това увеличаваше самотната ми сексуална активност,
което правеше симптомите ми още по-тежки.
Колкото повече се боях от смъртта,
толкова по-често ходех на лекар и обратното.
Нищо му няма.
С велосипеда отивах пред дома на Лена
с надеждата да я зърна.
Често боледуваш. - Да.
Какво ти е?
Чакай.
Затвори очи.
Затвори ги.
Отвори ги.
Зави ми се свят пред катеричката на Лена,
скрита в белите памучни гащета.
Но страхът от токсичния шок беше по-силен от желанието ми.
Да скъсам с девствеността, стана единствената ми цел,
а надеждата ми беше в портфейла на баща ми.
"... стомашна торбичка..." - "Стомашна".
Един час със Сандра - един работен ден на баща ми.
Струваше ми се справедливо. - "Измъчван от глад..."
"Финалният лайтмотив..." - "Лайтмотив".
Бях забравил една друга забрана - арабинът не бива да краде.
Ако един арабин краде, обвиняват всички араби.
Какво правиш?! Знаеш ли какво ще стане, ако продължаваш така?
Жан-Мари льо Пен ще дойде и ще те отведе.
Знаеш ли какво прави с малките крадливи араби? Кълца ги и ги яде!
Събуди се и покажи уважение към арабите,
към алжирците, към майка си и баща си,
към мюсюлманите, дори към мароканците.
Покажи уважение към Франция! Иначе ще умра от срам!
Ще умра от срам. Ще умра. Наистина ще умра.
Тези хора бяха призовани да свидетелстват.
Можем да се запитаме защо са чакали 28 години.
В крайна сметка, Алжир е независим от 1962 г.
Признах на Лена как се опитах да открадна от баща си,
за да отида при професионалистка, която да отнеме девствеността ми.
Мислех си, че тя може би ще ми направи тази услуга безплатно.
Смъртта с Лена щеше да е сладък край.
Но Бог е велик, а пътищата Му са неведоми, така че оцелях.
Това е откъс от "Токсичният шок" на Юсеф Салем, който е мой гост.
Тази идея за токсичния шок като Божие наказание
е свързана с отношението на всички ваши герои
към сексуалността и към религията. За какво точно става дума?
Удоволствието води до наказание.
Това е основната идея на религиите и на всички форми на пуританство.
Героят ми, който е още дете, вярва в това.
Както вярва, че Жан-Мари льо Пен е Лошия вълк.
Жан-Мари льо Пен беше Лошия вълк.
За всички деца на имигранти през 90-те беше така -
наистина вярвахме, че Льо Пен ще ни изяде.
Трябваше да се държим прилично, но ние правехме обратното.
В същото време книгата е забавна,
героите не се поддават на гнева.
Животът, желанието, удоволствието винаги успяват да си проправят път.
Героите ми побеждават, намират начин да бъдат свободни.
Юсеф свободен ли е? - Надявам се.
За кого говорите - за героя или за себе си?
За мен - отговарям на въпроса ви. - Май знаете какво ще ви попитам.
Питайте. - Познаваме ви.
Написахте две биографии, които нямаха особен успех -
дължим истината на нашите зрители. "Токсичният шок" е първият ви роман.
Семейството е толкова добре описано, романът изглежда толкова личен,
че читателят го приема като автобиографичен.
Не, нищо подобно. - Така ли?
Да. - Героят се казва Юсеф.
Объркващо е. - Юсеф е често срещано име.
Можеше да го кръстите Карим. - Уверявам ви, всичко е измислено.
Това не е автобиография. - Не е обидно.
Не е, но случаят не е такъв.
Това, което ме интересува, е самият език.
И историята. - Да.
Прекрасна книга. "Токсичният шок" от Юсеф Салем,
който е наш гост днес.
Ние много харесваме тази книга и й пожелаваме успех.
Как сте? - Благодаря.
В това няма нищо обидно. - Така е, знам.
Но не искам хората да си мислят, че съм описал семейството си.
Филип Рот казваше, цитирайки един писател:
"Роди ли се писател, със семейството му е свършено".
СКАНДАЛНИЯТ УСПЕХ НА ЮСЕФ САЛЕМ
Аз ви благодаря.
Не го познавах, но определено е завладяващ.
Ще го представим по радиото. - Вие не каните никого два пъти.
Рядко го правя. - Обадете ми се.
Ще поискам телефонния ви номер. - Ще тръгвам.
За мен ли говорехте? - Да. Иска да ви покани в радиото.
Може ли да получа аванс - за влака и за рождения ден на майка ми?
Не. Нямам нищо против авансите,
но не мога да ви дам аванс. - Но може да ми дадете няколко?
Беше шега. Получихте аванс и го похарчихте.
Издателският свят е суров. Просто не мога.
Вземете тези макарони. Подариха ми ги.
За майка ви.
Благодаря, Лиз. - Представихте се добре.
Ще седнем тук.
Не познавам този квартал.
Ето тук. - Не, това кафене е ужасно.
Тук живея.
Ако баща ми прочете книгата, ще ме убие.
Кой 45-год. човек съобразява живота си с баща си?
Аз. Баща ми мисли, че пиша книги за героите на Алжир.
Те са едната му страст, другата са правописните грешки.
Затова оставих грешки в ръкописа. - Създадохте ми сериозни проблеми.
Трябваше да ми кажете. Изложих се като издател в печатницата.
Той обича да ме поправя. Искам да му доставя това удоволствие.
Значи не искате да чете книгата ви,
но оставяте грешки, за да ги види.
Точно така.
Сафия, налей ми още едно.
Уискито ти, Маргьорит Дюрас. - Налей на всички за моя сметка.
Става. - Нали нямахте пари?
Тук си имам сметка. А и утре съм у нашите,
така че сега ще се напия - традицията е такава.
Елате, нека се повеселим!
Хайде, Сафия!
От Близкия изток е. - От Ел Ей.
Както го казваш, звучи американско.
Готино е. Да не ме вземеш за смотан сваляч, но обожавам прическата ти.
Не е смешно, харесва ми. - Наистина е хубава.
Може ли да платя сметката?
Цялата сметка ли ще платите?
544 евро.
Спри да ми се подиграваш.
Беше страхотно. Може ли вече да ти кажа?
Слязох само да купя риба. - Знаех си.
Как сте? - Добре, а ти?
Как си? - Здрасти, Юсеф!
Как са вашите? - Как си, Малика?
Липсваше ни. Поздрави на цялото семейство!
До скоро.
Как си?
Татко! - Юсеф!
Какво е това?
Лилиан, синът на съквартирантката на сестра ти,
поиска да ме гримира и не можах да му откажа.
Отива ти. - Как си?
Криса! Извинявай! - Няма проблем.
Пътуването добре ли мина? - Много добре.
Биографията на емира напредва ли? - Разбира се.
Коригирах първите страници. - И?
Има толкова много грешки, че щях да умра от срам.
Ще кажат, че арабите са неграмотни.
Това ли искаш? - Добре че си ти.
Издателката ти прочете ли я? Какво ти каза?
Мисли. - Как така?
Не е лесно. Не знае дали има интерес към емир Абдел Кадер.
Интерес ли?
Емирът няма нужда от това. - И аз това й казвам.
Героите на Алжир нямат нужда от това.
Героите на Алжир са вечни. - Знам, татко.
Мамо! Не те видях! Извинявай!
Как си? - Колко си слаб!
Не съм. Виж.
Честит рожден ден, мамо. Не съм забравил.
Благодаря. - Честит рожден ден, мамо.
Какво е това? - Макарони.
Яж ги внимателно, с финес.
Видя ли как се отнасят? Това е двойният стандарт!
Все ние го отнасяме! - Здравей.
Унижават ни, а ти си мълчиш! - Не е вярно.
Само не се изненадвай, когато бомбата гръмне!
За какво говориш? - За нашия гняв!
Гневът ни е оправдан. Само така ще възстановим равенството.
Колко си слаб! - Престанете. Как ще съм слаб?
Трябва да се храниш. Много си слаб.
Слаб ли съм? - Супер слаб!
Сериозно? - Отслабнал си.
Обядвал ли е? - Не, сега ще обядва.
Ето го и хулигана!
Много е сладък.
Да.
Надявам се, че не ви е досаждал много.
Не, синът ви е прекрасен.
Когато решихте да живеете заедно, помниш ли какво те попитах?
Сигурна ли си, че искаш да живееш с бременна жена?
Помниш ли? - Да.
Беше права. - За какво?
Това изобщо не е проблем. - Не е проблем.
Не е проблем. - Виждаш ли?
Мус! - Как си?
Здравей, Слам. Как си?
Здравей.
Скъпа, дай целувка.
Мамо, какво е това?
Макарони "Ладюре". - Макарони "Ладюре"?
Да. Защо?
Обикновено аз нося сладкишите. Нали съм хлебар.
Няколко макарона са. Исках да зарадвам мама.
Нямаше нужда. Донесох сладкиш с ягоди.
Спокойно, ще го изядем. Няколко макарона са.
Прояви уважение. - Успокой се.
Ако е такъв проблем, няма да ги ядем, и толкова.
Не казвам това. - Изнервени сте.
Всичко е наред, мамо. - Идете на басейна.
"На басейн". - Когато не ми е добре,
отивам на басейна. - "На басейн", скъпа.
Като се върна, се чувствам чудесно.
Инструкторът Тони е винаги там и винаги е толкова...
Затова обичам да ходя. - Права си.
Помниш Тони, нали? Във Франция е толкова хубаво.
А Каролин как е? - "Как е Каролин?"
Много добре. Има семинар.
Не можа да дойде, но ви прегръща и те поздравява за рождения ден.
Благодаря. - Не е идвала от две години.
Толкова ли станаха? - Като не идва,
започваме да се чудим дали не сте се разделили.
Просто ми хрумна. - Не сме се разделили.
Женени сме, живеем заедно. Какво ти става?
Нищо, а на теб? - Отдавна не сме те виждали с мъж.
Не искаш ли мъж? - Взискателна съм.
Май си прекалено взискателна? - Не.
Сърби ли те? - Имаш нещо там.
Ти имаш нещо в окото. - Хайде!
Затворете. - Добре.
Затвори. - Спокойно, ще затворим.
Прочетохме го. - Кое?
Знаеш кое. - Как можа да напишеш този боклук?
Това е роман, всичко е измислено.
Как можа? Брутално е! - Унизително е за всички!
Ако нашите го прочетат, край! - Благодаря за дебелия брат дилър!
Мислиш, че не разбрах? Подиграваш се с теглото ми, добре!
А това за дрогата как го измисли? И не съм спала с проститутки!
Май си откачил! - И мама не е спала с Тони!
Знам. - Ако татко го прочете?
Знаеш ли какво ще стане? - Заслужаваш някой да те очисти!
Ще бъде оправдано! - Защо си ме представил като педал?
Май мразиш лесбийките? - Това не си ти.
Тогава кой е? - Извинявайте...
Мен дори ме няма в книгата. Няма ме.
Не всичко се върти около теб. - Не е моментът за това.
Би ли отговорил? Защо си ме представил като педал?
Може би в твоя свят лесбийките не са секси?
Ти си обезо-ислямофоб - мразиш дебелите и мюсюлманите!
А мен дори не си ме включил!
Пиша за хляба ти. - За хляба ми? А, вярно!
Написал си:
"Не е нужно хлябът да е хубав, важното е да е много".
Нали? - Не помня.
Пълна глупост! Ако така представяш брат си,
това показва какво мислиш за мен!
Мус, ако обичаш!
Нашите ще разберат за Крис и Лилиан! - Нищо няма да разберат!
Харесваш ли киша ми? - Обичам киша ти!
Какво правиш? - Нищо.
Записваш си нещо. - Не.
Той си записва! - Върни ми бележника!
Какво правиш? Пак ли започваш?
Ненормалник! Това е насилие! И разправиите ни ли си записваш?
Записал е "обезо-ислямофоб"! - Пак ли за дебелите?! Пак ли?!
Ние сме така - никой от нас няма да предаде другия.
Ти не се отделяш от Джина! - Я виж къде е сега!
Одеве говорехте за мен. Какво ти става?
Не говорехме за теб. - Преди малко, във водата.
Не говорехме за теб. - Бясна съм.
Стига. Нали сме екип.
Това е камък. Космите спират да растат.
Колко е хубав! Всички подкрепяме Рашид.
От Пор дьо Бук е. Гордеем се с него.
Къде е? - В средата.
Затруднява се. Но мина най-отпред. - Не е лесно.
Такава е идеята - да е трудно. - Ето, виж.
Браво, Рашид. - Обичам те!
Не е най-силният. - И все пак е първи.
Не! - Татко, премести.
За Ален Ре е! - Дори не знаем кой е!
Възхищавах се на този човек! - Не и ние!
Голям лингвист е. - Знаем. Все едно, върни!
И ти искаш да гледаш това. - Върни! Изпуснахме играта!
Нали си писател! - Литературните предавания
ми напомнят за провалите ми. - Потискат го.
Бъди добър с децата.
Хайде, татко! Върни!
Млъкни и върни! - Вие сте просто... невероятни!
Благодаря.
... изпитанието "Очите на яка". Готови ли сте?
Три, две, едно... Старт!
Месо ли яде? Това не е халал! - Ядат очи, мамо.
Още по-лошо! Очите не се ядат!
Дъвчи, Рашид! Дъвчи! - Направо гълтай!
Ти си алжирец. Бъди смел. - Няма избор.
Не ме разочаровай. Давай, Рашид!
Жоаким е мръсно копеле. - Французин е.
Не казах, че е французин, а че е мръсно копеле.
Жоаким! - Загуби!
Не! - Другият пръв си показа езика.
Гледа ме така, защото ям макарон. - Исках да хапнеш от сладкиша.
Не започвай пак. - Тихо! Събраха се на съвет!
На тази бележка пише името на този, когото сте елиминирали тази вечер.
Ако са го елиминирали, спираме да гледаме.
Рашид! - Не! Мамка му!
Племето реши да ви елиминира.
Напускате играта.
Елиминират арабите, както винаги! - Не, елиминират най-силния.
Най-силният е Рашид, затова си тръгва.
Типична реакция на бяла чужденка!
Има научно изследване -
в Щатите печели най-силният,
във Франция - най-умният.
Заключението е,
че Франция е расистка страна.
Има реклама. - Не!
Татко, смени канала!
Пусни! - Стига с тази телевизия!
Юсеф, това не беше ли ти?
Дръпни се. - Няма нищо...
Счупи телевизора! - Не е счупен.
От кабела е, мамо.
Бързо го оправи! - Ти го оправи.
Повече не го пипай. - Внимавай.
Счупен ли е? Можеш ли да го оправиш?
Мус, може да се е извадил кабелът.
Вече нямаме телевизор!
Бездруго гледаш само игрите.
Ще купим друг.
Ще си купим на изплащане без лихва. - Какво ще правя сега?
Ами кулинарните предавания? - Ще четеш.
Ставай, закъсняваме. Взех час при д-р Коен.
При д-р Коен? Но защо? - Заради болестта ти.
Каква болест? - Тази, заради която нямате деца.
Трябва да проверим какво става.
Хайде, ставай! - Мамо!
Д-р Коен трябва да е вече стар.
Г-жо Салем...
Юсеф...
Какво мога да направя за вас? - Нищо.
Как така нищо?
Синът ми и жена му Каролин не успяват да си направят дете.
Трябва да се направи нещо. Това не е нормално.
Вече е на 45 г.
С баща му страдаме от това.
Добре. - Мечтая за внуче.
Разбирате ли? Франция ще е прекрасна!
Едно мъниче, което ще гушкам и ще люлея. Разбирате ли?
Ще го преслушам.
Бихте ли ни почакали отвън?
Защо?
Значи не успявате да си направите дете?
С Каролин от 2 години сме разделени. - Ясно.
Тя знае ли?
Каролин ли? - Майка ти.
Не, не знае. - Ще бъде разочарована.
Няма, защото няма да й кажа.
Още ли боледуваш често, както навремето?
Да, но вече не ходя на лекар за това.
Четох книгата ти. Нямаш срам.
Не можа ли да промениш имената? - Всичко е измислено, това е роман.
Но една от героините ти има бенка ето тук.
Пълна случайност.
Първият ти път не е бил с мен. - Не.
Ние никога не сме... - Никога.
Затова написах книгата. Представих си какво би било.
Ще продължа прегледа... - Добре.
А езикът? - Кое?
Езикът. - Езикът...
Искаш веднага да... - Не.
Питам за езика в книгата.
Езикът е много...
Много добре е написана, няма нищо излишно.
Пак тази аларма. Ще ти напиша рецепта.
Алармата постоянно се включва.
Юсеф, хванат в капан
Минаваме към втората книга днес.
Първият роман на Юсеф Салем, събитието на този литературен сезон:
"Токсичният шок" на издателство "Ел Ем".
В "Обсерватьор" много сте я харесали.
Така е. Какво е "Токсичният шок"?
Това е шарж срещу фалшивото целомъдрие на мюсюлманите
от цяло поколение имигранти, които не се чувстват добре...
Ще се гордеете с мен - забраних да се говори за автобиография.
Обичам ви, Лиз. Благодаря. - Той много ясно заявява,
че книгата не е автобиографична.
Намирам, че този роман е точно и вярно описание на едно поколение.
Не сте ли съгласна с мен? - Мерием Джебел, шокирана ли бяхте,
четейки "Токсичният шок"? - Не, не бях шокирана.
Но ме боли, когато превъзнасят този така наречен "роман",
който представя света по неприятен начин и е изпълнен
с гнусна омраза към жените. - Пак ли!
Точно така! - Казвате го във всяко предаване.
Знам за какво говоря.
В началото героят гледа задниците на братовчедките си и се възбужда.
Очарователна сцена. - Непоносимо е!
Има ли нещо феминистко в това? - Красива сцена.
Не, не е. Прави ми впечатление себеомразата на автора.
Той мрази арабина в себе си.
Рядко съм срещала толкова расистки клишета относно мюсюлманите.
Това е книга, която съди и обижда и която ще се хареса на расистите.
Пиер дьо Шуданс, обръщам се към вас не защото тя заговори за расизъм.
Имам усещането, че вие не харесвате книгата, макар и по други причини.
Трудно ми е да чета тази книга,
защото е написана ужасно. - Не е вярно.
Вярно е. Спрях да броя правописните грешки, които изобилстват.
Това е вярно. - Едва ли в издателството са я чели.
А може би авторът не е учил много. - Преувеличавате.
Ако кажем, че книгата има някаква стойност,
ще бъде от чисто снизхождение.
Секс историите от предградията се харесват на местните,
които търсят безплатни емоции. Книгата е посредствена.
Заслугата й е, че дава вярна представа за предградията.
Това е истината - там са роби на дрогата,
на религията, на общността, на остарелите традиции...
Казах ви, че расистите ще я харесат. - Не позволявам да ми говорите така!
Всички да се успокоят. Предлагам да разширим дебата.
Каним при нас автора - Юсеф Салем.
Извинете.
Естествено, изправя го привърженикът на модерните морални ценности.
Добър вечер, Юсеф Салем.
Слушали сте дебата зад кулисите,
чули сте какво казаха критиците ви, които не ви пощадиха.
Себеомраза, посредствен стил,
правописни грешки...
Да се върнем на тази себеомраза, за която всички тук говориха.
Така ли живеете? Така ли мислехте, докато пишехте книгата?
Кое е обратното на "омраза"?
Вие ни кажете. - Обратното е "възхвала".
По-добре да мразя себе си,
отколкото да се възхвалявам.
Опитвам се да разкажа историята на едно семейство
по възможно най-обективния начин.
В случая става дума за арабско семейство, което има недостатъци.
Едуар... - Мисля, че всичко е ясно...
Какво има? - Какво става в туитър?
Има коментари, но не са добри.
И лошата реклама е реклама.
Какъв пример се опитвате да дадете на мюсюлманите в тази страна?
Не съм пример за никого и не представлявам никого.
Отстоявам правото на посредственост за себе си и за всички араби.
И да не искате, вие се превръщате в пример.
Читателите ви си казват:
"Ето, арабите са такива".
Пишете гадости за нас, за да спечелите белия елит?
Не ви познавам, не сме гледали прасета заедно.
Извинете. Това с прасетата си го биваше.
Това ли е нивото на хумора ви? - Да се върнем на книгата ви...
Може ли чаша вода?
Вие мечтаете да сте бял, г-н Салем. Вие сте изменник.
Предавате произхода си, за да бъдете приет от доминиращата класа.
Щом някой арабин ви противоречи, за вас вече не е арабин?
Не казах това. - Напротив, идеята е точно тази.
Вие ли сте барометърът на арабската идентичност?
Вие ли решавате кой е арабин и кой - не?
Ако арабин пие алкохол става с 10 на сто по-малко арабин?
Така ли е по вашата скала?
Колко губи, ако спи с французойка - 20 процента?
А ако не вярва в Бога, какво става?
Става с 90 на сто по-малко арабин?
И да не ви харесва, аз съм арабин. Вие нямате думата за това.
Бих защитил г-н Салем.
Недей, ти защитавай себе си.
Да поговорим за сексуалността,
която е важна тема в книгата ви.
Подхождате към нея много директно, което е рядкост в арабската общност.
Книгата е пълна с мръсотии, описани до последната подробност.
От някои ми се повдигна. - А езикът?
Езикът. Не ви чух да коментирате езика.
За кой език говорите? - За езика.
Вие сериозно ли? - Изразих се ясно.
Смешно ли ви е, г-н Дьо Шуданс? Достатъчно!
Знаете ли какво правите?
Ако обичате, г-н Салем...
Това е типичен сексуален тормоз! Записвате, нали?
Да знаете, че ще подам жалба!
Не мога повече.
Недейте така.
Приключваме за днес...
Ужас.
Всички говорят за вас! - Представят ме като расист,
като маниак, алкохолик, но никой не говори за книгата.
Дори да я купят за това, важното е, че ще я купят.
После ще открият, че е истинска литература.
Искам да сменя и професията, и лицето си.
Бих платила на тези глупаци да изговорят всичко това.
Така ли защитавате литературата? - Полемиката продава.
А това е само началото.
Сега журналистите и интелектуалците ще се втурнат да ви защитават.
Истинско литературно събитие - това е вторият етап.
В идеалния случай
ще стигнем до трети етап, със семейната психодрама
и разкрития за вашата сексуалност. - Как не!
На втори етап ли оставаме? - Да.
Вас този цирк не ви ли отвращава? - Продадох половината си дялове
на голямо издателство и днес имам среща с един автор
за унищожаването на непродадените екземпляри от книгата му.
Важно ли е? - Много е важно.
Секунда! Знаете ли какво означава това?
Уморих се. - Да? Не...
Чакайте! Благодаря, дочуване.
Сядайте веднага.
Вече ще си говорим на "ти". - Казах ви, не държа на това.
Юсеф Салем...
Официално си включен в списъка за наградата "Гонкур".
И трябва да кажа на нашите?
Рашид! Радвам се да те видя!
Как си? Искаш ли автограф? - Разбира се!
Как се казваш? - Нина.
Искаш ли да те прегърна? - Да. Благодаря.
Може ли да ти пипна мускулите? - Пипни ги.
Благодаря. - Сладурана!
Приятно прибиране. - Чао.
Рашид. Жълтият екип, Кох Лабоа.
За мен е удоволствие. - Много мило.
Нормално е да сме мили с феновете.
Получаваме толкова много любов.
Мирише на таитянско масло. - Да.
Видяхте ли как ме елиминираха? - Гледах го с нашите.
Чакайте, родителите ме харесват.
Родителите много ме харесват.
За мен е удоволствие.
Толкова много обич... Прекрасно е след това, което ми се случи.
Какво ви се е случило?
Станах жертва на заговор.
Бях най-добрият, а ме елиминираха.
Щях да намеря защитните накити.
Когато пристигнах на острова нямаше защитни накити.
Франк, Джина, Алфред - всички са действали заедно.
На финала трябва да ядеш възможно най-бързо очите от як.
Мога да докажа, че това на Жоаким беше от бадемово брашно.
От бадемово брашно? - Да. Намерих сладкаря.
Бяха му платили. Аз играех с щедрост и любов.
Те използваха предателство и лъжа.
И вечерта ме елиминираха с 6:5 гласа.
Шестима души гласуваха против мен - това е невъзможно.
Решението идваше от горе. Един арабин няма право да спечели.
Арабинът трябва да сведе глава. - Съжалявам, имам работа.
Пристигаме след час. - Имам работа.
Чакай малко.
Имам чувството, че съм те виждал. - Възможно е.
Потаен си. Явно и ти си известен като мен.
Наскоро участвах в телевизионно предаване. Писател съм.
Сериозно? - Да.
По дяволите! Това е страхотно!
Среща на върха между двама известни араби във влака-стрела!
Аз не съм на върха.
Стига, знам какво е.
Да си звезда, е невероятно, но ако си арабин и си звезда,
се превръщаш в мишена.
Ще ти кажа нещо. - Имам работа.
Това, че те срещнах, е съдба.
Отдавна търся човек,
който да напише автобиографията ми. - Твоята автобиография?
Трябва да си я напишеш сам. - Не мога. Ти ще я напишеш.
Имам какво да разкажа. Заедно ще изобличим схемата "Кох Лабоа".
Ще се обадя. - Остави си нещата.
Трябват ми.
Ще се върнеш, нали? Чакам те! - Ще се върна.
Помниш ли Тони, инструктора? Висок, добре сложен...
Извинявайте, мамо, татко... Трябва да ви кажа нещо.
Баба ли ще ставам? - Не, мамо. Още не.
Публикуваха книгата ми. - Хайде, яж.
Издателката ти е публикувала емира?
Не тази за емира. Друга книга, роман.
Един роман не може да надмине емира!
Историята му е истинска, невероятна е!
Той е историческа личност,
а реалността е по-интересна от фикцията!
Знам, татко. И аз това й повтарях.
Но тя си знае своето. А и книгата се купува.
Това е много хубаво. - Да.
Но аз не съм преглеждал ръкописа. - Не.
Ти си скаран с правописа, така не може.
Какво ли си е помислила издателката, като е видяла грешките?
Забравих да ти го дам. Ще се поболееш, като ги видиш.
Затова, моля те, не го чети. Дори не го отваряй.
Нищо че е в списъка за наградата "Гонкур".
"Гонкур"? - За конкурс?
За наградата "Гонкур"? - Да, татко.
Това е истинско признание, синко! - Татко, още не съм го спечелил.
Ще го спечелиш.
Иначе ще бъда разочарован.
Не ме разочаровай, Юсеф. - За какъв конкурс говорите?
За "Гонкур" - това е най-добрият конкурс.
Толкова е хубаво във Франция. Слава на Бога.
Браво. - Радваме се.
Ще ги разбиеш. - Да.
Добро утро, мамо. - Добро утро. Сядай и яж.
Не съм гладен. - Следобед съм с Бушра на басейна.
Ще дойдеш ли с нас, както преди? - Нямам време. Довечера се връщам.
Все нямаш време. Не се възгордявай само защото участваш в конкурс.
Ела да ни вземеш. Тъкмо ще ме целунеш преди тръгване.
Добре, добре. Татко спи ли?
Отиде да поръча книгата ти.
Токсичната... - Не може. Трябва да му се обадя.
Знаеш, че баща ти няма телефон.
Добър ден.
Аз съм авторът - Юсеф Салем.
Не съм го чела, но бил страхотен. Продава се много добре.
Моля ви, спрете да го продавате. - Моля?
Приберете го от рафтовете.
Сложно е, после ще ви обясня. Спешно е.
И дума да не става. Тук съм, за да продавам книги.
Не бива да продавате тази книга. - Може да я изкупите.
Всички екземпляри ли взимате? - Не мога да ви ги платя.
Не харесвам това писателско презрение.
Умолявам ви. - Вие сте нищо без нас!
Въпрос на живот и смърт е.
Ето го! Кажете му, че книгата е изчерпана, моля ви.
Добър ден, госпожо. - Господине...
В "Токсичният шок" за медицина ли става дума?
Мисля, че не...
Синът ми я е писал. Навремето беше посредствен ученик.
Но в крайна сметка разбра, че трудът се отплаща.
Предполагам. - На 13 г. го хванах
да бърка в портфейла ми. Синът ми - крадец? Не!
Бих умрял от срам. Но писател - да.
Гордея се с него.
Впечатлен съм от него.
Другия път ще дойдем заедно.
Може дори да подписва книги.
За какво се разказва в този роман?
Това е историята на едно семейство от Пор дьо Бук.
На един човек от Пор дьо Бук.
Това е. Историята на мъже и жени,
животът им в Пор дьо Бук.
Този екземпляр е продаден.
Така ли? - Сутринта всички търсеха книгата.
Този екземпляр е резервиран. - Естествено.
Нали е в списъка за наградата "Гонкур".
Синът ми има успех. - Щом получа, ще ви запазя една.
Много ви благодаря. Довиждане. - Довиждане.
Беше някаква журналистка. - И какво?
Но й затворих. - Зададе ли ти някакви въпроси?
Да, искаше да знае кое е вярно и кое - не.
Ако получиш "Гонкур", ще е ад.
Няма да получа "Гонкур". Невъзможно е. Съжалявам.
Не съжаляваш. Ликуваш, като виждаш колко сме закъсали.
Наистина съжалявам, но е по-силно от мен.
Ето кафето.
Ето, сестричке. Криса.
Благодаря. - Благодаря, Мус.
Само Мус не съм включил в романа, а той ми се сърди най-много.
Около него няма нищо пикантно. - Какво да кажа за Мус?
Пиша за срамни неща, обвити в лъжа.
За мръсни неща. - Аз лъжа, защото ми се налага.
Не лъжа за удоволствие, нито за да пиша книги.
Като станеш лесбийка, ще разбереш какво е да лъжеш по необходимост.
Това е глупаво. Сигурен съм, че мама и татко ще ви приемат.
Те обожават Криса. - Защото мислят,
че сме съквартирантки.
Ако разберат, че правим секс, няма да го приемат толкова добре.
Как си?
Добре.
По-късно ще хващам влака, а там предлагат отвратителна храна.
Може ли да ми направиш нещо?
Например киш или някакъв сладкиш.
Приготвих ти еклер и киш.
С крем с кафе? - Да.
Не мислиш ли, че трябва да си поговорим?
Мус!
Измий се и ела да ми помогнеш.
Какво да правя? - Вземи тестото.
Прави като мен. Трябва да го поръсим с брашно.
Дръпни си ръката.
Да започвам ли? - Да.
Едно, две... три.
Давай. - Казвай...
Едно, две...
Не го удряй, не е нужно. - Харесва ми.
Знам, но не е нужно. - Хлебарите правят така.
Винаги ми се е искало да го направя.
Приятно е да запалиш цигара. - Да. Страхотно е.
Откога слагаш забрадка? - Мюсюлманка съм.
Така е, но забрадката е нещо ново.
Дразни те! - Не.
Колко се радвам, че те дразни!
Много хубаво, ако забрадката дразни такива като теб!
Ще продължа да я нося от солидарност
към всички тормозени жени, напук на двойните стандарти!
Ти не пишеш за това! Не ти и хрумва да защитиш мюсюлманите!
Не защитавам никого. Не съм Зоро. Пиша за удоволствието от писането.
Не виждаш, че ни третират като боклуци.
На теб ти лъскат обувките и си мислиш, че с всички е така.
Всъщност в това семейство всички се срамуват, че са араби.
Мустафа иска да го наричат Мус, Лубна - Лулу.
Само аз си харесвам името - Бушра звучи красиво.
Грубо е. - Изобщо не е грубо. Харесва ми.
Щом ти харесва да си арабка, добре. - Гордея се, че съм арабка
в това тъпо расистко общество! - Аз също.
Спал си с коя ли не, но не и с арабка.
Не сме те виждали с арабка. - Спал съм с много арабки.
С кого? - Искаш да знаеш с кого? С арабки.
"С арабки"! Страхотно! С кого?
С Неда. - С Неда? Иранката?
Какво като е иранка? - Тя не е никаква арабка.
Иранска псевдоинтелектуалка, избягала от страната си,
която ни поучава и плюе по религията ни.
Иранките са такива! Интелектуалки! Арабите те отвращават!
Не. - Знаеш ли защо?
Ти знаеш всичко, ти кажи. - Отвратен си от себе си!
Не съм спал с арабка, защото ни учеха, че сексът е нещо лошо.
След всеки секс се чувстваме като престъпници.
Все едно сме заровили труп и трябва да бягаме.
Затова стоя далеч от арабките. - Алжирците не са араби.
Алжирците са бербери. Не го ли знаеше? Срам ме е от теб!
Уж си писател, а нищо не знаеш!
Вадиш си бележника и съдиш!
Клошар! - Искам да сляза.
Разкарай се. - Остави ме пред гарата.
Позьор! - Остави ме пред гарата.
Много ясно, че ще те оставя пред гарата. Ето, стигнахме.
Слизай. Стигнахме. Чао, братле. Лек път.
Благодаря, сестричке. Карай внимателно.
Не ме мисли. Грижи се за себе си.
Много пушиш. - За да отслабна.
Спри цигарите. - Не пуша.
Юсеф, изложен на показ
Много съм щастлива и горда, че те познавам.
Чувствам се като осъден на смърт.
Извинявай, целува те не жената, а издателката.
Г-н Салем, ще направите ли изявление?
Изявление!
Отдръпнете се!
Г-н Салем... - Споделете първите си впечатления.
Кажи няколко думи. - Мисля за родителите си.
Макар че те нямат нищо общо с романа,
все пак им благодаря.
И на Академията. - Разбира се.
Благодаря на Академията.
Искам да кажа колко ценя лъжата.
Лъжите са това, чрез което истината се разкрива.
А чрез книгите си се опитваме да прикрием нещо.
Правим така, че една лъжа се превръща в книга.
Книгите са лъжи, а писателите са мечтатели.
Браво.
Може да влезете. - Какво правите тук? Влезте.
Не... - Не стойте тук. Татко, ела.
Хайде, мамо. - Помогни й.
Мамо, остави.
Остави на мен. Дай това.
Името ви? - Аз съм лауреатът.
Това са нашите. - "Родителите ми".
Все едно. Техните имена? - Аз съм лауреатът!
Това са родителите на носителя на наградата!
В списъка ли са? - На кого му пука?!
Щом не сме в списъка, остави жената на мира.
Ще останем тук. - Вие сте мои родители!
Имате право да влезете! - Не! Не ме карай да се срамувам!
Не може да се държат така с нас! Достатъчно!
Не сте в списъка. - Тук сме си добре.
Върви, не се бави. Като приключиш,
ще идем при Каролин. - Каролин?
Ще спим у вас. - Тъкмо ще я видим.
Тя замина с родителите си.
Колко жалко. Нищо, ще спим у вас.
Ще се забавим, ще има и коктейл.
Няма да те притесняваме. Ще отидем сами, дай ни ключа.
Юсеф, всички теб чакат. - Идвам!
Вижте, изчакайте ме тук.
Не мърдайте от тук.
Чакайте, не разбрах как се казвате.
Ужас. Искат да спят у нас. - У вас?
Мислят, че живея в хубав апартамент с жена си, а тя ме напусна.
Парите вече не са проблем. Настани ги в хотел.
При нас, арабите, не се прави така. Ще се обидят.
Дошли са да видят сина си в Париж, трябва да ги приема в дома си.
Тогава аз ще отида в ужасната ти стая,
а ти ще ги настаниш в моя хубав апартамент на две преки от тук.
Това е идеалното решение. Благодаря ти, Лиз.
Да!
Идвам!
Юсеф! - Най-после!
Заповядайте. Татко, внимавай. - Спокойно.
Леле! Колко е широко тук!
Колко е удобно! - Прекрасен апартамент!
Няма как. - Това е холът.
Разполагайте се. - Същински замък!
Прекрасен е!
Все едно сънувам.
Мамо, свали чантата от дивана.
Ето така.
Благодаря. Предвидили ли сте стая за бебето?
Нека видим дали лечението на Каролин ще е успешно.
Идеално е. И подредено. - Виждаш ли?
Променил си се. - Ще трябва да ви оставя.
Лиз е организирала специална вечер.
Лиз е жената, която ни покани? - Да, издателката ми.
Какво точно е "издателка"? - Издава книги.
Върви, да не те чакат.
Мамо, моля те, не рови навсякъде.
Защо?
Оставям ви. Татко...
Ще поровим ли? - Разбира се.
Добър вечер. - Юсеф!
Толкова се радвам! Поканих всички важни хора.
Издатели, писатели, журналисти - ще те запозная с всички.
Обещай, че няма да пиеш. - Добре.
Точно днес не бива.
Ще те оглеждат, ще те снимат с телефоните си.
Не е моментът да казваш или да вършиш глупости.
Ако ти предложат шампанско, помисли за кариерата си
и го изплюй в саксията. Същото важи и за жените.
Да ги плюя в саксията? - И без такива шеги.
Робер! - Как си, Лиз?
Представям ти Юсеф Салем. - Робер.
Браво. Нямам търпение да прочета книгата.
Той е гениален. - Браво.
Беатрис! - Лиз!
Браво! - Кой спечели "Гонкур"?
Ти! Ти! - Кой спечели "Гонкур"?
Ти! - Не, той го спечели.
Той ли е? - Това е Юсеф Салем!
Вие ли сте младият талант? - Не, той е гений.
Младият гений. Геният. - Геният!
Много харесах книгата. - Благодаря.
Виждаш ли ниската руса жена? Това е Пиерет от "Галимар".
Тя ти върна ръкописа, нали? - О, да!
Ще позеленее от завист. Пиерет! Скъпа!
Лиз, скъпа!
Браво, какво постижение!
Прочетох началната версия.
Беше много по-добър от останалите.
Работата ни е да откриваме таланти. - Ти се справяш чудесно.
Пиерет Пендер, издателство "Галимар".
Приятно ми е. - На мен също.
Той ти е изпратил ръкописа. - Възможно е...
Изпратих го. - Получаваме много ръкописи.
Толкова много, че...
Това дава шанс и на другите издателства.
На малките издателства? - Да. Много се радвам за теб.
Ще се видим по-късно. Даниел! - Как си? Поздравления!
Поздравленията са за него.
Добър вечер.
Аз просто...
Вече не знам коя съм.
Господине, елате да танцуваме. - Нямам право.
Аз съм шефката тук.
Чашата ми!
Ще ми вземе чашата!
Гениалното в книгата е, че не претендира за гениалност
и че съзнателно си избрал посредствеността.
Разбираш ли? А и това заглавие...
"Токсичен шок"! Не е ли ужасно претенциозно?
Къде е моят лауреат? Къде е?
Моят лауреат!
Лиз... Лиз...
Ето го!
Обичам го! Той е истински гений!
Аз открих този гений! - Те знаят.
Той е гений! - Стига толкова.
Последна чаша. - Целувка на благодарност!
Изпий чаша вода. Сега идвам.
Целувка на благодарност. - Сега идвам.
Ела при изхода. Отивам да потърся Едуар.
"Гонкур"! "Гонкур"!
"Гонкур"!
Това е моята вечер!
Хайде, ела.
Тръгваме си.
Довиждане!
Точно така, дишай.
Точно така.
Ето...
Това е най-хубавият ден в живота ми. - Знам.
Повиках такси.
Това е най-ужасният ден в живота ми, защото съм сама.
Аз съм тук. - Само че...
... ти не си моят любим.
Аз съм любимият ти писател. - Да.
Леко, има бордюр. Качвай се.
Внимавай с бордюра.
Видях го. - Така ли? Наведи се.
Хайде, още 3-4 метра,
и всичко ще е наред.
Леко.
Наред ли е всичко? Не...
Чакай, Лиз. Още малко.
Чакай.
Не, Лиз. Не...
Искам да се любя с моя лауреат.
Съжалявам, Лиз. - Защо?
Не. Просто не може.
Не, това не е по правилата. - По правилата е.
Иска ми се... - Друг път.
Сега си уморена. Поспи.
Това ли ядат?
Да, това са сушени плодове.
А това какъв сок е?
Детокс. - Не съм чувал за този плод.
Но ти харесва? - Като свикнеш, не е лош.
Ти свикваш с всичко.
Господи!
Юсеф Салем, "Токсичният шок".
Колко е хубав! - Тази вечер ще ти чета на глас.
Колко е хубаво във Франция.
Тази лампа не е хубава, но ще върши работа на Бушра.
При нея е много тъмно. - Тук е пълно с всякакви неща!
Фатима! Ела да видиш!
Прахосмукачка без кабел. Удобно е.
Айда може да чисти хлебарницата с нея.
Много е голяма. Как ще я пренесем?
Какво правите?
Ето те и теб! - Какво правите?
Цяла нощ не съм спал заради теб.
Защо? - Не можах.
Много се гордея с теб. Не бих могъл да искам повече.
Каквото съм правил, е било за теб. За да успееш.
Справил съм се добре, нали? - Да, татко. Справи се добре.
Дай една чанта, да приберем нещата за брат ти и сестрите ти.
Нали няма да вземете всичко това?
Нормално е, трябва да споделиш успеха си.
Преразпределяне в семейството. Така е редно.
Това е прекрасно. - Леко, сигурно е чуплива.
Може да е за малката Ася. - Коя е Ася?
Внучката на бабата от 5-я етаж.
Значи семейството в по-широк смисъл? - Те са скромни и мили хора.
Малката е толкова сладка. Много ще се зарадва.
Как си? - Тя още ли спи?
Добро утро. - Добро утро.
Добре ли спа? - Да.
Съгласен съм. - С кое?
С предложението ти от снощи. Съгласен съм.
Какво предложение?
Нищо ли не помниш? - Не. Какво съм казала?
Нищо. Жалко.
Какво съм казала? - Нищо.
Донесох ти закуска. - Какво съм направила? Не помня.
Нищо. Забавлява се. Пийна повечко, но всичко е наред.
Мразя да се държа непрофесионално. Много си мил.
Горещ е, внимавай.
Извинете...
Вие ли написахте онази прекрасна книга?
Да. - Колко се вълнувам!
Прочетох я три пъти. - Благодаря.
Сякаш е писана за моето семейство. - Арабка ли сте?
Глупости, не съм арабка. Но съм от Марсилия.
Имах ужасен акцент, но го загубих. Отдавна живея в Париж.
Не се усеща. - Вече не. Слънцето си отиде.
Но вие сте страхотен.
Може ли да ви целуна? - Да.
Мамка му. Може ли да направя една снимка?
Погледнете по-така... Да. Обожавам ви.
Вижте... - Здравейте.
Ще ти го прочета на глас.
Нищо.
Как е той?
Какво?
Виж какво му причини с книгата си. Гордееш ли се със себе си?
Татко...
Татко, как си?
Юсеф... - Да.
Какво?
"Мръсник". Каза "мръсник".
Не, каза "браво". Татко, моля те, събуди се.
Трябва да ти кажа... - Каза ти "мръсник".
Каза "хубаво е". - Каза "мръсник". Всички го чухме.
Каза "плач". - Защо ще казва "плач"?
Защото не иска да плачем. - Нарече те "мръсник".
Не е вярно! - Не викай пред татко!
Не се карайте. - Защо ми говори така?
Престанете! - Писна ни от теб! Махай се!
Разкарай се! - Не се прави, че не разбираш!
Разкарай се, да не те фрасна! Не се шегувам! Махай се!
Като се събуди, го питайте какво е казал!
Ще съжаляваш, че ме изгони. - Върви да си пишеш книгите!
Като се събуди, тогава ще видиш.
Нужно ли е да викате така? - Престани!
Юсеф?
Как си?
Извърших перфектното престъпление.
Без нож, без кръв...
Прочел е книгата ми и...
Баща ти е получил инсулт. Не беше добре със здравето.
Пуши много, диабетик е... Това е.
Ако беше инфаркт, можеше да е от книгата.
Но при този инсулт не е възможно.
Изпитал е ужасен срам.
Заради мен.
При арабите всичко е повод за срам.
И аз съм зациклил в тези неща.
Мога да пиша само за арабите.
Искам да напиша нещо универсално,
което няма да унижава никого.
Стига толкова. Престанете с тези араби.
Арабите, та арабите. Започва да става досадно.
Не мислиш ли, че в живота има и други неща?
Виж къде сме. Приятно е.
Виж онова дърво, небето. Касиопея е точно над нас.
Вселената се разширява. Ако там има някой,
на някоя от онези звезди, какво ще си помисли?
Ще си каже: "Двама земляни". Това ще си каже.
Лесно ти е да говориш така.
Там, където съм отраснал, не говорим за земляни,
нямаме време за Касиопея и за нещата, за които говориш.
Твоят проблем ми прилича на нещо -
все едно се опитваш да се подсушиш с кърпа в басейна.
Но първо трябва да излезеш от басейна. Трябва ти дистанция.
Пак говориш за нещо, което не разбирам.
Ще ти го обясня по друг начин. - Не!
По дяволите! Видя ли?
Това е Божият гняв, за който ти говоря. Моето наказание.
Няма такова нещо.
Как може да не вярваш в Бог, а да вярваш на знаци?
Не вярвам в Бог, но той вярва в мен. Беше насочена към мен.
Падна точно зад нас. - За всяко нещо си има причина.
Любихме се, защото трябваше да го направим отдавна.
А в това време от годината постоянно има бури.
Тук често пада гръм. А ти си се скарал с вашите,
защото се подигра с тях в книгата. Всичко е просто и логично.
Юсеф! - Юсеф!
Тревожех се за теб. Той ми помогна да те намеря.
Кой ти каза, че живея тук? - Тук съм израснал.
Не си спомням. - Писах ти.
Не събрах смелост да ти отговоря. Качете се.
Баща ми се боеше да не стана крадец, а станах точно това.
Ти си писател, както той е мечтал. - Крадец съм. Откраднах живота му.
Моят успех е това. - Не само неговия живот.
Сега разбирам защо няма да напише автобиографията ми.
Вече я е написал - момчето е от Пор дьо Бук,
баща му работи във Фос сюр Мер, има брат Джибрил,
а той мастурбира по цял ден. Това е моят живот.
Четохте ли я? - Не е нужно.
Прочетох анотацията отзад.
Познах собствения си гаден живот, който се оказа бестселър.
Винаги съм мислел, че трябва да опиша живота си.
"Малко след това той каза, че трябва да напусне града."
Тъжно е, но и аз можех да напиша това.
А ако го беше написал?
Ако официално обявим, че ти си написал книгата?
Можех и аз да я напиша. - Чудесно. Значи ти си я написал.
Хората мечтаят за слава, за успех, а на мен ми пречат. Оставям ти ги.
Недей, ще приема. - Приеми!
Казваш го заради баща си. Не може така.
Липсва ми посредственият ми живот. - Не е бил посредствен.
Мечтая си да кажа на баща си, че не аз съм написал тази книга.
Съгласен ли си? - Ами...
Съгласен си, нали? - Разбира се, съгласен съм.
Как не се сетих по-рано?
Ако авторът не съм аз, не се разказва за моето семейство.
Така няма да има опасност да загубя баща си.
Готов си да не подпишеш книгата, за да не го огорчиш?
Определено.
Детинско е, но съм готов на това.
Юсеф освободен
Малко грим не пречи на никого.
Благодаря.
Кажете ми кога трябва да...
Дами и господа, добър ден.
Тук съм, за да направя едно много важно съобщение.
Искам да ви кажа, че романът "Токсичният шок",
за който се каза, че е написан от Юсеф Салем,
всъщност е написан от мен.
Аз, Рашид Белак, написах
романа "Токсичният шок".
Ще се запитате защо не бе издаден с моето име.
Преди Кох Лабоа, когато започнах да пиша,
усетих, че съм на прав път.
С цялото си същество усетих, че с думите си...
... мога най-после да направя хората щастливи.
Това е нещо, което винаги съм искал.
Тази книга е нещо като подарък. Подарък за хората.
Подарък за Франция.
Това е моят подарък за човечеството.
Може да продължите да купувате книгата.
Авторът може да е друг,
но книгата си е все същата, всяка дума или запетайка
е на мястото си.
Само че...
Звездата съм аз. - Достатъчно.
Какви са тези глупости? - Толкова ли си тъп?
Първо ни посрами, сега ни представяш като измамници.
Значи не ти си спечелил конкурса, лъжец такъв?
Добре че баща ти не може да види това. Гордееше се с теб.
Аз спечелих конкурса, мамо. - Не разбирам.
Аз написах книгата и в нея разказвам за нашето семейство.
Разказвам за нас.
Разказвам за теб, за татко... Казвам разни неща за вас.
Леко подигравателно... Не точно, но разказвам забавни неща.
Говоря за неща,
за които вкъщи не се говори.
За какво не се говори вкъщи? - Мамо...
Би ли седнала? - Защо?
Ела. Седни.
Спокойно.
Ти обичаш ли Лилиан? - Обожавам го.
Знаеш ли, че и той те обича?
Защото си му баба. - Така се чувствам.
Не, мамо.
Ти си му баба.
Лилиан е мой син.
А Криса ми е жена.
Аз съм женена за Криса.
Не можех да кажа това нито на теб, нито на татко.
И с мен е така - има много неща, за които не говорим.
Например за депресията ми, неискреността ми, булимията ми.
Мисля, че рядко говорим и за качеството на моя хляб.
А аз от две години съм разделен с Каролин.
Две години. Освен това имам проблем - пия.
Той е алкохолик.
И с жените имам проблем. - Синът ти е сексуален маниак.
Това е.
Мамо, добре ли си?
Мамо... - "Маниак"? Нужно ли беше?
Поне й казахме. - Казахме й всичко.
Може би й дойде в повече.
Да го бяхме направили в различни дни. Бушра, виж какво става.
Защо аз? Иди ти!
Ще отида аз. - Чакай.
Съжалявам, деца, забравих пъпеша.
Никога не ми се случва. Не знам какво става.
Сядайте да ядете. Заповядайте, Лиз.
Хайде. Огладняхме.
И аз съм гладен.
Беше забравила пъпеша? Рядко ти се случва.
Много ще ти хареса.
Лиз, ще ви сложа от пилето. - Сложете първо на нея.
Не съм особено гладна. - Трябва да хапнеш.
Ще видите колко е вкусно. - Хляб.
Като англичанин... - Той е занаятчия.
Ела при нас, мамо. - Ела да ядеш.
Не ни гледай отстрани. - Така все едно и аз ям с вас.
Има ли книги за хляба? - Със сигурност.
Трябва да има.
Юсеф, ела.
Лиз, какво е да ни видите на живо?
Приятно ми е.
Знаеш ли, че баща ти си записваше разни неща в бележника?
Вземи го, може да ти послужи. Ето, виж.
От бележника на татко разбрах,
че е стигнал до 21-ва страница на книгата.
Убедих се, че в болницата се бе опитал да каже думата "мръсник".
Юсеф, на 21-ва страница си написал "мръсник" с "а".
Думата "мръсник" се пише с "ъ".
Според Френската академия от етимологична гледна точка
"мръсница" не е женски род на "мръсник".
"Мръсник" произхожда от "мръсен",
докато думата "мръсница"
идва от "сенница" -
вид пеперуда, известна с това, че цапа около себе си.
"Мръсница" означава "мръсна сенница".
Значението се е изместило и сега "мръсница" е обидна дума
за жена, заслужаваща презрение.
Думата се е наложила
като женски род на думата "мръсник".
Бележките на баща ми свършваха тук.
Бях направил всичко възможно да не прочете книгата ми,
а сега съжалявах, че не бе имал време да я довърши.
Юсеф беше обрязан.
Карим беше обрязан.
Родителите му не го попитаха, преди да планират операцията.
Жените, с които се любеше,
не го питаха дали може да коментират резултата.
Карим беше чувствителен на тази тема.
Пол имаше...
СКАНДАЛНИЯТ УСПЕХ НА ЮСЕФ САЛЕМ
В памет на Джемел Барек
Превод ИЛИЯНА ЙОРДАНОВА
Филмът е обработен в ДОЛИ МЕДИЯ СТУДИО