Уся ця публіка не дасть зосередитися.
Люди не на тебе дивитимуться.
Їх інше цікавить.
Ти прийшла грати чи викобенюватися?
Дехто вміє і те, і те одночасно.
Чому ви з Андреу постійно перезираєтеся?
Я привіталася. З язиком його не цілувала.
Поки що, так?
А я не проти.
Він красень.
То ти вирішила позагравати з симпатією сестри.
Андреу – твоя симпатія?
- Ні. - Та перестань.
Взагалі-то вона шаленіє від нього.
Він не моя симпатія.
- Запала на Андреу? - Ні!
Замовкни! Прошу тебе.
Пліткаркам сказала, а сестрі – ні?
- А йому казала? - Нема чого казати.
Можемо вже грати?
Хочеш зіграти?
- Так. - Добре.
Але якщо я виграю,
то запрошу Андреу на танці.
Тобі ж байдуже.
Чудово!
- Давай, Маріоно. Ти зможеш. - Давай, давай.
Маріоно, вперед!
Давай, Джуліє!
Джуліє, кидай!
Так!
Тепер Андреу дістанеться мені.
Чорт, а що це таке?
Доню, двоє чоловіків ціляться в нас з пістолетів.
Я знаю, мамо.
Я їх бачу.
Не хочу перебивати вашу милу балачку, дами, але пора.
Дайте мені ще раз поговорити з Тоні. Востаннє.
Невже ви не виконаєте якусь нашу останню просьбу?
Ти чого це?
Вона правду каже.
Дядькові Френку дали викурити кубинську сигару
і тільки тоді повели на електричний стілець.
Ти з глузду зʼїхав?
Хочеш розлютити боса?
І взагалі, ти додому не хочеш?
До мами?
Я пас.
Живи тепер з цим.
У вас щасливий день.
Готово?
Привіт, Тоні.
Ґала, який сюрприз.
Слухай. Усе можна владнати краще.
Домовимося.
Знаєш, Фред те саме казав, і глянь, що це нам дало.
Послухай. У мене немає всієї суми, яку заборгував тобі Фред,
але я можу виплачувати потроху.
Ми в містечку Ла-Муґа, тут є виноробня, яка належить моїй сімʼї.
А мені що з того?
Тут роблять дуже особливе вино.
Таке вино в Нью-Йорку розхапають моментально.
Ґало, мені нудно.
Так. Слухай.
Моя знайома, Една, приїде сюди, до нас,
бо хоче купити все вино.
- А ти знаєш, скільки це грошей? - Ні. Може, просвітиш?
Пів мільйона доларів.
Так?
А ще 14 з половиною?
Я можу виплачувати лише частинами.
Якщо даси кілька днів, я віддам пів мільйона доларів.
А якщо вбʼєш нас, то не отримаєш нічого.
Тому сам вирішуй.
Ось що ми зробимо.
Я прийму пів мільйона як перший платіж,
але в тебе три дні.
Боже.
А мої люди залишаться там
і пильнуватимуть кожен ваш рух.
А як, не дай боже, втнете якусь дурницю, вам кінець.
Усім вам.
Ясно?
Ясно.
ЗЕМЛЯ ЖІНОК
- Ви в порядку? - Що ти маєш на увазі?
Ти уклала угоду з Тоні.
- Вони збиралися нас убити. - Я тебе прошу.
Вони все одно нас порішать.
Коли дізнаються, що виноробня не твоя.
Погляньте, хто це. Андреу.
Як завжди, вчасно.
Серйозно? Знов той лягавий?
Що робимо?
- Мамо, треба його попередити. - Ні. Це може бути небезпечно.
Сидіть і мовчіть.
Я зупиняюся.
Я з ним розберуся.
Ні! Ні з чим не розбирайтеся.
Я сама.
Прошу, ні в кого не стріляйте.
Не роби дурниць.
Ґало, я тобі цілий день дзвоню.
Справді? Шалений був день.
І де ж це ви всі втрьох були?
Хто ці люди?
- Це родичі. - Точно!
Так, це мій дядько Генк. І двоюрідний брат...
- Кевін. - Кевін.
У твоєї матері немає рідні в Америці. А по лінії батька...
Ні. Ні, ні. Вони з боку Фреда.
Мого чоловіка.
Вони з Мілвокі.
Приїхали в гості, бо вони мене обожнюють.
Іспанія дуже гарна. Так? Оле!
Аякже, оле, оле!
Тут гарно, але ви не дотримуєтеся обмеження швидкості. Так?
Документи, будь ласка.
- Права й техпаспорт на машину. - Так. Так.
Ну, вони в нас є, так, Кевіне?
Покажи цьому чуваку права й техпаспорт.
- Реально? - Так, реально.
Стійте!
Ви знаєте, вони поплутали кілометри з милями, а милі – з кілометрами.
Але вони їхали зі швидкістю 60 по місцевій дорозі.
Так, досить... Кінтанілья. Друже, вгамуйся.
Невже не бачиш? Вони родичі.
Ну що?
Подивилися містечко?
Ага, ага. Містечко.
- Ага. - Ще ні. Ще ні.
Ми зараз їдемо на виноробню.
Влаштуємо їм тур, бо вони люблять вино.
- Чудово. Аякже. - Так. Вино.
Правда ж, краса?
Це ви ще всередині не були.
Так. Хотів тобі про це сказати.
- У нас проблема. - Проблема?
Яка проблема?
Ви зіпсували частину вина?
Ми ж так багато працювали!
На щастя, небагато втратили. Але не твоїми стараннями.
Ґало, це випадково вийшло. Ми працювали цілий день.
- Випадково? - Взагалі-то через тебе.
- Мене тут не було! - Саме тому!
Ти роздала накази й зникла. Де ти була?
- Амате! - Що?
Тебе до телефону.
Ти ба! Королева зʼявилася!
І не соромно тобі?
- Краще йди. Але по-справжньому. - Вали.
Зараз саме пора!
До побачення.
- Ні, ні й ще раз ні. Я нікуди не піду. - А я думаю, підеш.
Це наш кооператив.
Ми тобою по горло ситі!
Я прошу вибачення за те, що сталося, і знаю, що ви втомилися.
Але щоб Една купила вино, ми маємо все це виправити.
Хочеш попрацювати?
Дуже добре.
Ми підемо додому.
А ти йди під три чорти! Ходімо!
Тепер ми по вуха в лайні.
Куди ви йдете?
Це слово казала моя бабуся.
Тебе послали під три чорти?
Хто, вони? Ні.
Ні, вони тут дуже непересічні особи, і це ми так прощаємося.
Так.
Ідіть під три чорти!
До завтра!
Бачите? Вона розуміє.
Дамочко, я розпізнаю страйки працівників.
Ми за тобою спостерігаємо. Вдень і вночі.
Ясно?
Так. Ясно.
А де всі?
Їм належить ця земля!
Я знаю.
Знаю, вони дуже важливі.
Але все це і для мене дуже важливо.
Я не можу їм наказувати, бо не послухаються.
То зроби щось якнайшвидше, бо дзвонила Една!
Приїде раніше.
Через три дні буде.
Ні, ні. Це кінець. Мені не жити.
Чому вони й досі тут?
Вибачте. Ми скоро зачиняємося.
Наш готель далекувато,
і ось Ґала любʼязно запропонувала влаштувати нас на нічліг.
Вони повпивалися вином, а пити не вміють.
І мови бути не може.
- Лише одну ніч. - І мови бути не може.
Не пʼятизірковий курорт, але...
вам буде нормально.
Стоп. Тільки одне ліжко?
Ага. Ти спиш на підлозі.
Я схожий на курку? Ні. Кинемо монетку.
У них трохи дивні стосунки, ні?
Як у будь-якій сімʼї.
Чуєш, а твій пес не кусається?
А це вже залежить.
- Ґольфо, за мною. - Від чого залежить?
- Гей. Ми за тобою стежимо. - Так.
А якщо хтось знову викличе того копа, ми з ним розберемося.
- А під «розберемося» я маю на увазі... - Так, так. Я зрозуміла.
Ти врешті-решт розкажеш, що сталося?
Амате, у мене жахливий день.
Я хочу тільки спати і щоб цей день скінчився.
Я знаю, ти злишся, але мені зараз тільки розмови й бракувало.
А сказати щось можна?
Ти знаєш...
ти увірвалася в моє життя, мов асфальтовий коток.
Пробралася в мій будинок, на виноробню,
усе поперевертала догори дриґом.
Але я тобі довіряю.
Бо ти в цьому тямиш, покращила наше вино.
Проте коли настає пора працювати, ти щезаєш,
а я переживаю, думаю, що з тобою сталося щось погане.
А тоді ти приводиш двох стрьомних мужичків,
явно не тих, за кого ти їх видаєш.
І через тебе кооператив розвалюється,
а ці жінки нам потрібні як ніколи.
А ти про себе думаєш!
Тому так, я злюся на тебе, Ґало.
Ти переживав за мене?
Так.
Ні.
Трошки.
А ти не чула ні слова з того, що я казав?
Хочеш, щоб я тобі довіряв?
Скажи, що це за кадри.
Піду відпочивати.
Я добу не спав.
Що з тобою?
Що зі мною?
Пʼять годин тому нам до скронь приставляли пістолети.
А тепер ці типи звідти за нами стежать.
Думаєш, правильно було поселити їх тут?
А можна сваритися тихіше?
Я намагаюся поспати.
А що я мала робити? Вони озброєні.
Ми не можемо їх витурити.
Можемо подзвонити в поліцію і про все розказати.
Ти думаєш, Андреу впорається з тими двома?
Я не хочу наражати інших на небезпеку.
До того ж справа часу, коли Тоні пришле інших двох кілерів.
Бо твій батько втягнув нас у цю халепу.
І я зла й засмучена, але ми маємо владнати все самі.
Або цьому кінця-краю не буде.
Я дістану гроші для Тоні. Повір.
А як повернеш жінок на виноробню?
Не думала я, що вони зненавидять когось сильніше за мене.
Але ти, доню, на все спроможна...
Мамо, а ти хіба не спиш?
Добре.
Я з ними побалакаю.
Ні. Ні, ні.
Бабусю, нам і так проблем вистачає. Потрібне рішення.
Ті старі жінки вас вислухають,
або я не Джулія Шатарт.
Я знаю, як їх переконати.
Це Нальда?
Гарно.
Є хтось?
Так. Розступіться.
- Розступіться! - Мамо.
Може, зараз невдалий час.
Зачекайте, будь ласка! Хвилиночку!
Дочка хоче з вами поговорити.
Знаю, ви розлючені, але це дуже важливо!
Не бачиш? Ми зайняті.
Не хочемо її слухати. Ясно?
Забирайся, або кинемо в тебе цією штукою. Вибирай.
Я знала, що легко не буде.
Забудь. Потім з ними поговоримо.
- Ходімо. - Оце вже ні.
Я бачу, нічого не змінилося.
Граєте ви й досі жахливо.
Мамо, не стій тут. Що ти робиш?
Заступаюся за тебе, як тоді, коли з тебе знущалися в школі.
Ти за мене в школі не заступалася.
Справді?
Хочеш, щоб вони вислухали?
Бачу, ви протилежність вина.
З часом стаєте гірші.
Якщо я така невміла, то чому завжди тебе перемагала?
Слухай, любонько.
Я в бітжас не грала 45 років,
але впевнена, що втру тобі носа з заплющеними очима.
Звісно, якщо ти не боїшся.
Я? Боюся тебе?
Та яке там!
То, може, ми з тобою зіграємо, як у старі добрі часи?
Якщо я виграю, ти вислухаєш мою дочку.
А якщо програєш?
Якщо програю, ми поїдемо звідси.
І ти мене більше не побачиш.
Мамо, що?
Я не думаю, що це вдала... Мамо.
Згода.
Парі? Це так ти мені допомагаєш?
Трохи довірся матері.
- Удачі, ба. - Удача – для незграбних, ясочко.
А нам, талановитим, вона ні до чого.
- Що за діла? - Боже.
Ви ж сюди прийшли порішати.
Я й вирішую. Це план Б.
І він вдасться.
Мамо, йди сюди.
ВИННИЙ БАР «БІТЖАС»
Як ти? Я дзвонила.
Привіт, Монтсе.
Знаю, ми мали вчора ввечері зустрітися...
- Вибач. Я геть забув. - Не переймайся.
- Можна сьогодні стрітися, поговорити. - Сьогодні? Поговорити?
- Я маю тобі сказати... - Не зможу.
Сьогодні повно роботи, готуємося до приїзду покупця.
- Ясно, робота. - Деньок буде важкий.
Хотів би, та не можу.
- Ти дуже зайнятий. - Вибач.
Поговоримо в інший день.
Коли буде вдосталь часу, добре?
Ґало. Привіт, Кейт.
Поговоримо? Наодинці. Це важливо.
Я зараз не можу.
Оце важливіше.
Я знаю, ти збрехала про тих двох.
У їхніх речах я знайшов набої.
Не турбуйся через них.
У мене все під контролем. Повір.
Ти теж мені повір.
Маріона! Маріона! Маріона!
Так!
Оце я розумію.
Мамо, давай!
Збий усі!
Не бійся, доню. Я її здолаю.
Це не боулінг.
Більше очок здобувають, якщо одна стоятиме.
Це важче.
- Давай! Так! - Влучно, Джуліє.
Так!
- Давай, Джуліє! - Ба, давай!
Вибач, доню.
На тобі сидів жук.
51-Й ЩОРІЧНИЙ ТУРНІР З БІТЖАСУ
Мамо, вперед.
У неї все вийде.
Якщо одна кегля залишиться, твоя мама виграє.
Бабусю, давай!
Тепер Андреу дістанеться мені.
Мамо, що сталося?
Я не могла інакше. Заради Маріони.
- Вона закохана в Андреу. - Про що ти говориш? Чекай.
Кейт, доню.
Зачекайте! Чекайте!
- Вислухайте мене! - Ми не зобовʼязані!
- Так! - Не мусимо.
- Так нечесно. - Ми виграли!
Парі є парі, а твоя мати сказала...
Чому б не поговорити як дорослі?
Бу-бу-бу, я тебе не чую.
Ти псуєш вино.
Сонце, ти програла.
Ні, ні. Те парі придумала не я.
А моя мати.
У неї спитайте.
Мамо.
Мамо!
Джуліє!
Мамо!
Мама!
Де бабуся?
Ви шукаєте Джулію?
- Де ти її бачила? - Вона пішла за межі міста.
А що таке?
Мама іноді дезорієнтована і не розуміє, де вона.
Якщо з нею щось станеться...
Ґало, це ж твоя мати.
З нею все буде добре.
Я додому. Вона напевно пішла туди.
Попрошу в Андреу допомоги.
Ви бачили Джулію?
Мамо! Мамо!
- Дочко, з тобою піти? - Авжеж.
Під час меси я завжди до всіх звертаюся «діти мої».
Хоч я й не проти називати тебе дочкою.
- Мама напевно тобі сказала... - Так. Сказала.
Сідайте! Так буде швидше.
- Ґало, зараз, коли ми лише втрьох... - Я знаю. Знаю.
Я все життя думала, що мій батько помер.
А тепер ним може бути хтось із вас.
Я б охоче з вами познайомилася ближче, але поки що...
треба знайти маму.
Маріона.
І куди це ти намилився?
Мама десь пропала.
Пропадати для неї не вперше.
У неї проблеми з памʼяттю, вона буває розгублена.
Вона хвора. На деменцію.
Твоя мати завжди була дуже «особлива».
Коли в неї був стрес, вона просто зникала.
Ми ніколи не знали, куди вона пішла,
але й таких сцен не влаштовували.
Я знаю, де вона може бути.
Я поїду з вами.
Я думав, ти сердишся на Джулію і на мене теж.
Виходь.
А Меґґі знає, чим заробляє на життя її батько?
Я її дівчина, а її батько хоче нас убити.
- Скажімо так: ти йому не сподобалася. - Що?
- Може, заткнешся? - А що? Це ж правда.
Тоні не схвалює цих стосунків.
Про особисте не говоримо.
Гей. Пампушечко, забудь про Меґґі.
Навряд чи ти її ще побачиш.
А якби вона знала, то на чий бік стала б, як думаєш?
Ну ти диви.
Наробила ти переполоху, дорогенька.
Тебе все містечко шукає.
Чесно?
Я хотіла побути на самоті.
Маріоно, я від тебе щось приховала.
Це так жахливо.
Ти мене зненавидиш, коли розкажу.
Я знаю, тобі дуже подобається Андреу.
Тому я дала тобі виграти в бітжас.
Щоб ти змогла піти з ним на танці.
Ти дала мені виграти?
Так.
Ти така соромʼязлива.
Якби я не підштовхнула,
ми б і досі чекали, коли ти зробиш крок.
Ми переспали.
Усього один раз.
Це жахливо, Маріоно.
Я не можу ні їсти, ні спати, так мені зле на душі.
Але...
це було тільки раз.
І взагалі нічого не означало.
А найгірше...
Найгірше, що ти мене й бачити не схочеш.
Джуліє, ти ніколи не була свята.
Але, мабуть, я теж.
- Я розумію, але... - Ніяких «але».
Ти страшенно вперта.
А ще... а ще шльондра.
І ти мене до сказу доводиш.
Але ти – моя сестра.
А ти тут звідки взялася?
То ось куди ти приходиш, коли хочеш заховатися.
Твоя таємна схованка.
- Хто тобі сказав? - Ґала.
Ґала, Ґала.
Ґала, донечко.
Ґало, я ж не можу тобі геть усе розповідати.
Ти всім розказуєш.
Я тебе теж люблю, мамо.
Добре, слухай.
Парі є парі.
Що такого важливого ви маєте нам розказати?
Але...
Тільки не забувайте, що у вас буде дуже крута публіка.
Ти не памʼятаєш, як виграла в бітжас?
Нарешті. Хоч раз у житті...
Слухайте.
Пропоную тост за гру.
Я маю щось сказати!
Перепрошую!
Не слухають. Чекайте, я скажу.
Так! Ану вислухайте її, бо ніхто звідси не піде. Ясно вам?
Але ти виграла. Чого нам її слухати?
Бо в неї дуже добрі ідеї, вона може нам допомогти.
До того ж вони з цього містечка, як і ми.
А ще це моя рідня.
Виходь.
- Добре. - Сюди.
Я хочу перепросити.
За те, що приїхала сюди, як...
асфальтовий коток.
Скуштувавши ваше вино, я подумала, що гіршого в житті не пробувала.
Ні, ні. Але це можна виправити.
А потім я пішла на виноробню й познайомилася з вами.
І зрозуміла, що у вас є щось дуже особливе.
Таке, чого немає більше ні в кого.
І це щось – ви самі.
Усі ви.
Ви – серце цієї виноробні.
Те, що робить це вино неповторним.
Я подумала, що про це треба знати Едні, та й усім іншим.
І тому я попросила дочку...
трохи допомогти.
Показати всім...
що жодне інше вино не роблять...
ані з Рамониною любовʼю...
ані з Нальдиною пристрастю.
Ані з Урсулиною силою.
Ви сильні.
Бійці.
Трохи вперті.
Ви знаєте, чого хочете,
і я б хотіла бути як ви.
Мені дуже хочеться, щоб ви мені простили.
Щоб я могла й далі працювати поряд з вами.
Я хочу, щоб цілий світ дізнався про це особливе вино.
Єдине вино, яке виготовляють на Землі жінок.
Що скажете?
- Вона тебе молодшою намалювала. - Я тебе прошу.
Джуліє, з тобою все добре?
Боже. Тільки цього бракувало.
Я думав, ти пішла і втнула якусь дурницю.
Я молився за тебе все пообіддя.
Зі мною все добре. Хіба не видно?
Маю кращий вигляд, ніж ви.
- Що? - Ти як повернулась, я втратив сон.
А ще Маріона не пускає мене додому.
А тепер це святе падре може виявитися батьком дівчинки.
- Як ти мене назвав? - Падре, не перебивайте.
Я все розумію. В тебе можуть бути сумніви, бо...
Мені тепер ясно. Бо тебе, ну, памʼять підводить.
А ще я спала з половиною цього містечка, інших теж.
Це теж аргумент.
Ми не хочемо на тебе тиснути, але нам треба знати, хто батько.
Джуліє, я священнослужитель.
У мене зараз величезна криза віри.
- То що зробити? Монетку кинути? - Ні. В цьому немає потреби.
Ми зробимо тест на батьківство.
Для цього беруть слину,
але ми ж не можемо пальцями лізти їй у рот, певна річ.
Та ні, звісно. Ні, ні.
Я дуже обережно взяв у Ґали волосину,
а мій знайомий з лабораторії у Барселоні зробить тест ДНК.
Може, так ми раз і назавжди зʼясуємо, хто батько.
- Мамо, ходімо. Тобі треба відпочивати. - Так, так. Так.
Дякую за все.
- Нема за що, доню. - Нема за що, доню.
Кейт, допоможи бабусі.
Мені не потрібна допомога. Я не каліка.
- Яка ти надокучлива. - Треба поговорити.
Аякже.
- Привіт. - Кейт, що за фігня?
Я місця не знаходжу. Ти в порядку?
Нас ледь не вбили.
Що? Про... про що ти говориш?
Знаєш, чому ми тут?
Бо мій тато позичив гроші у твого.
- А тепер він зник. - Це повна дурня, Кейт.
А твій тато підіслав двох кілерів, щоб нас убили.
Кейт, я не розумію, про що ти говориш!
Ти дзвониш і гониш на мого тата.
- Що я маю тобі сказати? - Нічого.
Нічого не кажи. Ясно?
Бережи себе.
Що робите?
- Усе добре? - Так.
Хоч у голови не ціляться, вже добре.
Таке незвичне відчуття.
Я в тебе брала. Подзвонити.
Мамо, ти казала правду.
Меґґі не та, за кого я її вважала.
Співчуваю, квіточко.
- Я знаю, як це боляче. - Та пофіг.
Нічого серйозного в наших стосунках не було.
Усе скінчено.
Не журися.
У тебе є ми.
Самотнє життя чудесне. Це я тобі кажу.
Я знаю, минулі кілька днів видалися важкі.
І знаю, що ви мені скажете.
Що угода з Тоні була нерозумним кроком.
- Мамо... - Але я мала щось зробити.
- Мамо... - Не найкращий задум,
- але це перше, що... - Мамо, дякую тобі.
За те, що піклуєшся про нас.
Я рада, що я тут, з вами.
Я так злякалася, коли подумала, що можу вас втратити.
Давай без мелодрам.
Ви такі самі, як я.
Ми дуже круті.
Нас нікому не здолати.
Ці типи не Фредові родичі.
Мабуть, ти вже це знаєш.
Мій чоловік у щось вляпався, а я тепер намагаюся розгребти.
Вибач за всю брехню.
Менше знаєш – тобі ж краще.
Не хочу тебе вплутувати.
Вони сплять у моєму домі.
Не знаю, в що ти вляпалася,
але я загруз разом з тобою.
Я все виправлю.
- Може, підемо до Андреу? - Ні. Ні, ні.
Добре. Добре.
Ніякої поліції. Зрозумів.
У мене є план.
Якщо потрібна допомога...
я тут.
Я не допущу, щоб з тобою щось сталося.
Я можу сама про себе подбати.
Я дуже чітко це зрозумів.
Але дякую тобі. Приємно знати...
що ти про мене турбуєшся.
Я не турбуюся про тебе.
А, ні?
Ні. Зовсім ні.
А таке враження, що...
- ти про мене турбуєшся. - Та ну. Ти дієш мені на нерви.
Ти теж.
Терпіти тебе не можу.
Ви хто такий?
Привіт.
Ґало.
Це мій чоловік.
ЗА МОТИВАМИ РОМАНУ «LA TIERRA DE LAS MUJERES» С. БАРНЕДИ
Переклад субтитрів: Олена Любенко