ПʼЯТЬ РОКІВ ТОМУ
ДІМ ШАТАРТ ПРОДАЄТЬСЯ
Закінчився бензин?
Якщо хочеш, можеш піти за мною до місцевої дороги.
Ні, дякую. Я залишуся тут.
Будинок, який продається… чий він?
Як бачите, він великий.
Ваші дітки матимуть багато простору для ігор.
Будинок – для мене одного.
Можу заплатити лише готівкою.
Ви не проти?
- Навіщо він тут? - А не ясно?
Він працює на мене.
Ні. Ні, ні. Це жіночий кооператив.
Цей виноградник мій, кого схочу, того й найматиму. Ясно?
Так-так. Ти заробив.
Чудесно.
Дуже гарно.
ТЕПЕРІШНЄ
Боже.
Нехай хтось заріже цю дурну пташку.
Півня звати Руфіан.
Повір, не одразу, але ти його полюбиш.
У підвалі за 15 хвилин.
Але надворі глупа ніч.
Серйозно?
А я думаю: «Чого так темно»?
Ґольфо, за мною.
ЗЕМЛЯ ЖІНОК
Внесу ясність. Цей тип украв наші гроші,
але ми не заявимо, а будемо на нього працювати?
Я уклала з ним угоду.
Справді? Умієш ти вести переговори.
Кейт, доцю, ще дуже рано.
Поки не випʼю три літри кави, я не зможу слухати твоє скиглення.
Я не розумію, навіщо тут ми з бабусею.
Ми одна сімʼя.
А сімʼї тримаються разом, навіть у найгірші часи.
Мамо. Мамо, прокидайся.
Чому ти прийшла? Сьогодні день відвідин?
Ні, мамо, ми не в пансіонаті. Це Ла-Муґа.
Ла-Муґа? А що ми тут забули?
Точно. От і я про це думаю.
Мамо, спробуй згадати.
Ми опинилися тут, бо Фред…
Так, так, так.
Ми втекли й ховаємося через твого бевзя-чоловіка.
Доню, я б хотіла, щоб ти розлучилася.
Усе. Ходімо.
БАРСЕЛОНА
Ідемо.
Куди? Ми без поняття, де вони.
Дівчина казала, що вони у виноробному селі в Каталонії, правильно?
Але якщо шукати «вино, село, Каталонія», буде сто результатів.
Ми ще знаємо, що бабцю звати Джулія Ексатарт.
Це вже дві зачіпки.
Чого мені вічно дають гівняні завдання? Це несправедливо.
Коли я не знаю, де буду: тут, удома чи ще десь.
Може, потім це обговоримо? Потрібен план.
І то негайно.
А ось і він.
Чорт, тільки не це.
КАТАЛОНІЯ, КРАЙ ВИНА ВИННІ ТУРИ
Доброго ранку.
Ви готові куштувати найкращі вина Каталонії?
Так!
Чому працюють самі жінки?
Бо тутешні чоловіки ні до чого не придатні.
Ну, майже ні до чого.
Бабуся дуже добре їх знає.
Багато років тому чоловіки працювали на виноградниках.
Та коли почалася Громадянська війна, їх відправили на фронт.
Боячись того, що може статися,
чоловіки залишили свої землі матерям, дочкам, дружинам.
І жінки почали робити вино.
Так виникла традиція.
І відтоді це земля жінок.
Дами, хвилинку уваги.
Джулію ви вже знаєте.
На жаль.
А це Кейт і Ґала. Вони будуть допомагати.
- Надіюся, ви поладнаєте. - А що вони тут робитимуть?
У мене в Нью-Йорку була винарня.
Я маю звʼязки. Можу допомогти.
Покращити ваше вино.
Про що вона говорить?
- А що з нашим вином? - Вухам не вірю.
- Воно їй не смакує. - Ні…
Ну, ні. Я такого не казала.
Воно міцне.
Дуже міцне. І сухе.
І, ну, смак не дуже добрий.
Але виноград хороший. Просто вино не дуже добре виготовлене.
Ви запізно зібрали врожай.
І маєте велику проблему, бо ніхто…
вас не терпить.
Нахаба!
Американка дуже нахабна. Спершу наше вино образила, тепер нас.
Ґало, «Nadie os soporta» – це «ви нікому не подобаєтеся».
Ой. Ні, ні. Я мала на увазі, вас ніхто не підтримує. «Soporta».
Вам ніхто не допомагає. Ви без підтримки.
Так. Оце. Це.
Я тут, бо я хочу допомогти вам зробити ваше вино кращим.
Переклади.
Слухайте, я знаю, вона причепа,
мені вона теж не подобається, але дайте їй шанс.
Я вам спершу теж не сподобався.
Добре.
Але терпіти її будеш сам.
Добре. До праці. Ви йдіть допомагати жінкам.
А я продегустую все вино в бочках.
Раптом запаморочилося. Усе кружляє.
- Так паморочиться. - Мамо, з тобою все добре?
Так, так. Не турбуйся.
Тиск упав. Не думаю, що зможу працювати.
- Ходімо до лікаря. - Ти лишайся. Я її відведу.
Не турбуйся. Одна хвилинка, і мине. Ходімо, люба.
- Впевнена? - Так, сонце. Я впевнена.
Почнемо?
Тут усі вина за минулі десять років.
Останні два врожаї – досі на витримці в діжках.
Ті, що перед ними, вже в пляшках.
Ми збираємо врожай з 12 ділянок землі,
витискаємо і заливаємо в цистерну.
Стривай. На деяких ділянках виноград кращий, ніж на інших?
Авжеж.
Треба перебирати. Беріть виноград лише з найкращих ділянок.
Це кооператив. Причина – в назві.
Ми беремо виноград у всіх.
Якби ви вже не зібрали врожай, було б простіше.
Але… усе змішалося і вже в бочках.
Треба знайти інше рішення.
Слухай, вино таке, як є.
Виготовляємо за правилами, щоб не втратити сертифікат.
Який сертифікат?
Сертифікат про походження.
А для чого він вам потрібен?
Щоб більше людей купили вино.
Але його не купують, бо ви робите погане вино.
Проблема не в ринку. Вона у вас.
Боже мій.
Тільки нюхнула, і вже пʼяна.
Глибоко вдихніть.
Ще раз.
Добре. Останнім часом були випадки запаморочення?
Так.
Постійно – коли підходить такий хлопець, як ти.
Сьогодні вона прокинулася дезорієнтована.
А ти думала, яка я прокинусь? Була шоста ранку.
Добре. Ви приймаєте якісь ліки?
Ясно. Не забувайте приймати.
Але їх не можна мішати з алкоголем.
Не може бути й мови.
Треба звернутися до іншого лікаря.
Думаю, ви в нормі.
Якщо занедужаєте, ви знаєте, де нас знайти, Джуліє.
Якщо занедужаю, то прийду, ге?
Ба, почекай за дверима. Я скоро.
Чекайте. Отак.
- Бувай, красеню. - Бувайте, Джуліє.
Джуліє, привіт.
- Джуліє. - Доброго ранку.
Якийсь причепа.
Я попрошу вас виписати рецепт. У мене закінчуються гормони.
- Протизаплідні? - Ні.
Ні.
Ро-розумію. Ви… Ясно… Зʼясуймо.
Маєте якісь документи, що…
Так.
Тільки це?
- Так. - Ясно… Я маю проконсультуватися.
Але оскільки у вас немає номера соціального страхування,
а в нас немає вашої медичної картки,
це не буде швидко, розумієте?
І я не можу вам призначити такий сильний препарат,
не… не взявши аналізів.
А перед аналізами, звісно, треба заповнити картку.
Кінтанілья, ти мав покласти карту.
Андреу, є розмова.
Не можу. Середина партії.
- Ну, Андреу? - Так, старий. Я піду. Хвилинку.
З двома девʼятками виграєш.
- Джуліє! - Чорт забирай, Андреу!
Через тебе я програв.
Тепер можемо поговорити?
Ходімо.
Сеньйори.
Вона моя дочка?
У неї твої очі.
А-а-а… Але як?
Що значить «як»?
Тобі пояснити, звідки беруться діти? Господи.
Неймовірно.
Той сінник.
Не памʼятаєш, що ми робили до того, як ти почав зустрічатися з Маріоною?
Але ти ж не скажеш сестрі, правда?
Поки що ми нікому не кажемо.
У мене є доця.
- Так, і їй потрібна твоя допомога. - Так, так. Аякже.
А це ти про що?
Думаєш, легко бути матірʼю-одиначкою?
Я мала безліч проблем.
Повсякденні витрати, їжа й житло.
І одяг. У дівчинки вишуканий смак.
Уроки французької. До речі, вона дуже добре балакає.
А ще медична страховка. За океаном? Цілий статок.
Отже, загалом це коштувало
приблизно 900 доларів на місяць.
Упродовж 20 років.
Джуліє, я розорюся.
Це ж твоя дочка.
Ні, ні. Авжеж. Аякже. Звісно. Я… я дістану гроші.
Просто саме зараз у мене немає…
Та слухай… Не переймайся.
Дай скільки можеш, а з рештою щось придумаємо.
Не турбуйся.
Ми ж сім'я.
То ти мене ганяла в аеропорт просто так?
Так.
Так вийшло, що я тут залишуся на якийсь час. Вибач.
Якщо залишаєшся, то без гіда ніяк.
Завтра підеш зі мною в бар Монтсе.
Чогось випʼємо.
Я неповнолітня. Не можна.
За межі Ла-Муґи ніщо не виходить, дитинко.
Ти дуже добре малюєш.
- Це твоя дівчина? - Так.
Вона дзвонила, питала про тебе. Ти брала мій телефон…
Меґґі тобі дзвонила?
- Як вона? - Моя англійська бажає кращого,
але дівчина була стурбована.
Хотіла знати, де ти.
Що сталося? Ти від неї ховаєшся?
Вам треба поговорити віч-на-віч.
Так, але все не так просто.
Вибач, що я налажала.
Але не бійся, бо глянь, у якій ми глушині.
Та Меґґі тебе шукатиме кілька століть.
Боже. Обовʼязково скуштуй.
Називається бутіфара. Нічого іншого я до кінця життя не хочу їсти.
Якщо так напихатимешся, то жити тобі лишилося недовго.
Щось знайшов?
Як мінімум у 20 інших селах є Джулія Шатарт.
Ми їх ніколи не знайдемо.
Вони в містечку Ла-Муґа. М-У-Ґ-А. Зрозумів?
Я замовлю машину.
А це непогане.
Його зробили за рік до мого приїзду.
Це все пояснює.
Не знав, що в тебе є почуття гумору.
Ми продегустували всі вина у підвалі,
а сеньйориті жодне не смакує.
Обзиваєш мене снобкою?
Снобкою? Тебе? Ні.
Хіба що трошки.
Сумуєш за шампанським у заміському клубі?
А в тебе теж є почуття гумору.
Хочеш знати, за чим я сумую?
За своєю винарнею.
Вперше в житті я робила те, що хотіла.
Відкриття було прекрасне. Усім дуже сподобалося.
І зненацька – пуф.
Усе скінчилося.
Твоя мати сказала, що це твій чоловік винен у цій халепі.
Мама ненавидить Фреда.
А Фред…
- Де він? - Я не знаю.
Під землю провалився.
Я дзвонила йому безліч разів. Писала.
Пробувала відкрити його пошту, але не знаю пароля.
У мене тут є компʼютер.
Ану ж допоможу?
Може, це твоє імʼя, дата твого народження чи Кейт.
Це не має значення. Я все перепробувала.
Імена, дати… модель його машини.
- Спробуймо «пароль». Пароль. - Та ну.
Навіть ідіот таке не поставить.
Твій пароль – «пароль»? Серйозно?
Ну, з великої «П». Само собою.
- Добре. - Так роблять частіше, ніж ти думаєш.
Деякі люди беруть імʼя свого собаки.
У тебе тільки собака? А сімʼї нема?
А схоже, що в мене є сімʼя?
Чесно? Ні.
Краще бути самому, ніж аби з ким.
Вести зможеш?
Я не такий пʼяний, як ти, і їздив цією дорогою мільйон разів.
Андреу.
Привіт.
Усе добре?
Тобі не слід вести машину.
Але я…
як огірок.
Амате, я бачив тебе на ярмарку, впізнаю ці очі.
Ти напився.
Сеньйоре, доведеться дмухнути. У трубочку.
Кінтанілья, забери.
- У тебе все добре? - У мене? Так. Прекрасно.
Хай сеньйорита сяде за кермо.
Сеньйорита не дуже добре водить.
Що? Ні. Це не проблема, сеньйоре полісмене. Дядьку Андреу.
Міняємося місцями.
Не можу. Пасок.
Іноді він заїдає. Дай мені.
- Не розстібається. - Це… Не там.
- Тут трохи заїло. - Це отут. З секретом.
- Треба потягнути звідси. - Я тягну.
- Усе. Ага. - Усе.
Міняємося…
Якщо помнеш мою машину так само, як трактор, я тебе вбʼю.
Я рятую тебе від тюрми.
Добре. А як…
Так.
Навіть не пробуй.
Мамо рідна, ми ж зовсім не вміємо пити.
А тоді нарікаємо, що нам виписують штрафи.
Кінтанілья, іди вже додому. Я їх відвезу.
Чого це ви так пізно?
Ключі не… підходили.
Не відмикали двері, Ґольфо. Іди сюди.
А ти «піріпіс».
Пірі-що?
Наклюкалася, доню.
Прикольно.
Я вирішив їх привезти. Вони були не в тому стані.
Та я бачу. Дуже дякую, Андреу.
Мені в радість. Це ж мій обовʼязок, правда?
Піклуватися про всіх, як про своїх синів чи… чи донечок.
Дуже тобі дякую. На добраніч, Андреу.
- Бувай, Андреу! - Бувай, Андреу!
А це нормально, напиватися без матері?
Солодких снів, доню.
- Тобі паморочилося. - Не так, як тобі зараз.
ФОРМАДЕЛЛ-БАНК
Андреу?
А чого ти так пізно не спиш?
Заткнися!
- Кави? - Так. Заради всього святого.
Кейт. Кейт. Кейт. Перестань.
Не брязкай. Голова розколюється.
Спляча красуня прийшла.
Вино на сніданок?
Мамо, тобі не можна пити.
Це не мені. Тобі.
Алкоголь – найкращі ліки проти похмілля.
А це вино дуже мʼяке.
Де ти його викопала?
У Амата в підвалі було.
З тобою потім розберуся, паразит.
Скуштуй-но.
Вчора не накуштувалася?
Хоч раз мене послухайся.
- Хороше. - Дуже хороше.
Це торішнє вино, змішане з вином, яке було в тебе вдома.
- Що? - У підвалі.
Це столове вино. Не для використання.
Чому?
Ми ферментуємо це вино таємно.
Таємно?
Торік був надлишок винограду, через рясні дощі.
А більше дозволеного обʼєму вина –
це втрата сертифіката про походження.
Ми розподілили те вино, щоб пити вдома.
Але продавати його не можна.
Я не хочу продавати. Я хочу мішати.
Це вино, яке в тебе вдома, кисліше, і смак у нього свіжіший.
Воно значно легше.
Якщо їх змішати, то вийде вишуканіше вино.
Смачніше.
Якщо змішати, втратимо сертифікат про походження.
Та не потрібен вам сертифікат.
Ми створимо фірмове вино. Маленька партія, продуманіша.
За власними правилами.
- Навіть якби варто було… - А варто.
Хай там як, вино має бути витримане,
воно буде готове за кілька місяців.
Ти ще довго не отримаєш своїх грошей.
Ні.
Хіба що продамо його людині, яка оцінить.
Ґала!
Моя подруга Една – одна з найвпливовіших постатей у світі вина.
Вона раніше за всіх дізнається про всі найкращі вина.
Коли їй смакує вино, вона платить авансом.
…а в кого вийде інтервʼю в «Нью-Йоркері»?
- У мого найбільшого конкурента. - Роберт Сінгер.
Он він стоїть.
Якщо ви такі близькі, чому ти їй не подзвониш?
Не хочу, щоб хтось знав, де я. Усе складно.
- Будьмо. - Будьмо.
На.
Скажи їй, хай приїде і продегустує наше вино.
- Тепер це наше вино? - Просто…
- Алло. - Вітаю, Едно. Це Амат.
Ми не знайомі. Я винороб з кооперативу, це Ла-Муґа,
невелике село в Каталонії.
Вибачте, а хто вам дав цей номер?
- Одна подруга, Ґала. - Ґала?
Ґала Скотт?
Господи. Я чула, що Ґала з сімʼєю пропали безвісти.
Безвісти?
Справді?
Надіюся, з нею все добре, хоч би де вона була.
Даруйте, але як саме ви познайомилися з Ґалою?
Насправді ми дуже добрі друзі.
Ґалу неможливо не полюбити, коли ближче познайомишся.
Тут така справа.
Ґала дала мені ваш номер.
Сказала, що знає ваш смак, і ви закохаєтеся в наше вино.
Так і сказала?
Було б чудово, якби ви приїхали продегустувати.
Ми робимо фірмове вино, дуже обмежену партію.
Скажи, що воно екологічне.
- Але це неправда. - Скажи так.
Наше вино екологічне.
У мене все розписано,
але якщо надішлете пляшечку, я з радістю продегустую.
Скажи, що це вино особливе, бо його виготовляють жінки.
На світі немає аналогів.
Наше вино виготовляють лише жінки.
Я простий працівник, єдиний, хто говорить англійською.
А це цікаво.
Але навряд чи у мене буде час заїхати і…
Що ж. Я розумію.
Тоді я подзвоню Робертові Сінгеру. Ґала казала, що він зацікавиться.
Попри все, дякую, Едно. Дякую, що приділили час.
Не знаю, чи правильно зробили.
Довірся.
Пʼять, чотири, три, два…
Скиньте адресу.
Втисну вас у графік десь за два тижні.
Добре. Дякую.
Отже, не тільки твій чоловік зник без сліду.
Це довга історія.
Аякже.
Не хочеш розказувати. Добре.
Але це величезний ризик.
Я не хочу неприємностей.
Довірся мені. Все вийде.
Але зараз у нас мало часу й багато роботи.
Ходімо!
Чекайте, чекайте.
Щоб зробити все, про що ви кажете,
фактично ми маємо працювати 20 годин на добу, сім днів на тиждень.
Але тільки до приїзду клієнтки-американки.
Ще одна американка?
У цьому містечку ними кишітиме.
Послухай, цей кооператив – наш, сонце.
І ми будемо вирішувати, як працювати й кому продавати вино.
Затям це собі.
Якщо Едні сподобається, люди заговорять про цю місцину.
Землю жінок.
І ви заробите багато грошей!
А ви грошики любите, ні?
- Але ми не впевнені, чи вона купить. - Слухай…
Ми візьмемо те вино, яке у вас удома, і змішаємо з цим вином.
Я думаю, що вона, як іноземка, нас не розуміє.
Ми будемо виготовляти вино відповідно до правил.
Ні. У нас є можливість.
Більше жодних сертифікатів. Ніякого сертифіката про походження.
З цим покінчено. Ми будемо робити вино по-своєму.
Але… Але ж як тобі нахабства вистачає, ге?
Маріона!
Відчепися.
Маріоно, дай поясню.
Ні, ні. Я прекрасно розумію.
Ти не тільки пів міста обслужила, а ще й з моїм хлопцем спала.
Ти спала з моїм дядьком?
Донечко, я не хотіла, щоб ти так дізналася,
але схоже на те, що Андреу – не твій дядько.
Тобто так, він твій дядько, але водночас і твій батько.
Що за маячня про батьківство?
Андреу безплідний!
Ось чому в них немає дітей.
Значить, якщо… якщо це не він…
Забудь про мене й мого чоловіка.
І не проси у нас грошей. Ясно тобі?
Бо я радше їх спалю.
Ти просила в Андреу грошей?
Доню, ми були на мілині. Я хотіла допомогти.
Мамо.
Ох, бабцю, ти ходячий сюрприз.
Ґало!
Мамо, в мене найтяжче похмілля за все життя. Не зараз.
Доню, пробач мені.
За що? Бо список довгий.
- Доню, я просто… Я не… - Ти завжди мені брехала.
Сказала, що батько помер, а сама знала, що це не так.
А тепер я дізнаюся, що ти спала з моїм дядьком?
І шантажуєш його?
- Клянуся, я думала, що це він. - Але ж ні.
І неможливо дізнатися, хто це,
бо ти спала з усім селом і не памʼятаєш.
А ти думаєш, мені не болить, що не памʼятаю?
А знаєш що?
Я була така щаслива в пансіонаті,
зі своїми речами, друзями, групою з іспанської.
А ти притягла мене в це містечко.
Я казала, що не хочу вертатися.
Ось куди люди ходять розважитися?
Ми тут дивимося футбольні матчі.
Гуляємо весілля, проводимо поминки й зустрічі сусідів.
І власниця така мила. Дуже приємна.
- Завжди наливає халявне пиво… - От нахаба.
Подрузі – від закладу. А тобі – подивимося.
Що будеш?
- Нічого. Дякую. - А що я казала?
- Туалет? - Це туди.
- Я по секрету сказав. - Хочу побачити її лице.
Ти, ти. Туалет шукаєш?
Так.
- Котрий? - Жіночий.
- Джоано. - Не втручайся.
- Дай їй спокій. Не чіпай. - Я дам їй спокій.
Ну вибач. Я просто не знаю, як до тебе звертатися.
То ти… ти мені скажи.
Ти хто? Він? Вона?
Вибач, але…
Просто… Монтсе, ти уявляєш?
Нам тут скоро доведеться робити туалет для «них».
Кажу тобі. Не забувай.
Зовсім скоро ми…
- Перестань! Ні! - Можеш не втручатися? Сядь.
Сядеш?
Хоча у твоєму випадку так одразу і не скажеш.
Тобі робили операцію, так?
Я ж бачу.
Ти нівроку, гарненька.
- Я вже піду. - Вибач. Не знала, що ти така вразлива.
Не йди.
Слухайте, народ.
А ви знали, що торік на ярмарку Джоана смоктала мені цицьки?
Ксаві, вона казала, що цнотлива?
Казала, так? Але її вже порав твій кузен.
Що?
Ксаві, не дивися так на мене.
Класно, коли принижують?
А ти?
Якщо й далі будеш розпатякувати конфіденційні дані пацієнтів,
тільки так вилетиш з роботи.
- Іди звідси. Геть. - Мені дуже прикро.
Кейт, як ти?
Співчуваю. Це мале містечко, але ідіотів вистачає будь-де.
Іди в який завгодно туалет.
Кейт!
- Усе добре? - Я зараз не хочу говорити.
Добре.
Говорити не обовʼязково. Я просто тут тихенько посиджу.
Ти не мусиш мені розказувати, що сталося.
Ненавиджу це село.
Ось що сталося.
Хто-хто, а я знаю.
Набридло вічно всім пояснювати, хто я. Дістало.
Хтось щось сказав чи зробив?
- Я все владнаю. - Ні, мамо. Не треба мене захищати.
Я хочу, щоб люди перестали перемивати мені кістки.
Вітаємо в клубі. Це закладено в наших генах.
Якщо ти не така, як усі, про тебе говоритимуть.
Так, але я не хочу бути не такою, бабусю. Я хочу бути собою.
Але чому не можна? Чому не дають?
Чому, як хтось дізнається, що я транс, усім тільки до цього є діло?
Людей цікавить тільки це, а так нечесно.
Ох, кицюню.
Ти набагато глибша й цікавіша.
Так, на світі повно ідіотів.
Але й добрих людей багато, які люблять тебе, бо знають, хто ти.
Навіть попри ту жахливу музику, яку ти слухаєш, тебе люблять.
А бути не такою, як усі, добре. Це цікаво.
Просто до тебе чіпляється більше гівнюків, ніж до інших.
Знаєш, що я робила, коли з мене глузували, а я більше не могла терпіти?
Мамо, а можна повільніше? Я задихаюся.
Ти в тому місті зробилася слабачкою.
Ух ти!
Так. Цей краєвид – єдине, чого мені бракувало.
Ти вибиралася на цю гору, щоб поплакати?
Це такий депресняк.
Не лише для цього.
Ви, кози драні!
Мудаки!
Не знаю, ба. Прийти сюди, просто щоб покричати?
Повір, дурненька. Відчуття фантастичні. Скажи погане слово.
Перше, яке на думку спало.
Гівно!
Який кволий крик.
Треба постаратися.
Наче кричиш на когось, щоб попустило.
Скажи щось справжнє. Згадай свій гнів, смуток чи…
Ненавиджу тебе, падло!
Боже. І справді полегшало.
Ого, мамо.
Твоя черга.
Але голосно. З усього серця.
Паскуди!
Ви, кози драні!
Знаєте, що я там згадала?
Коли мені було сумно, тато співав «Walking on Sunshine».
Він любив ту пісню.
Але страшенно фальшивив.
Я розумію, він вчинив як мерзотник, але я за ним скучаю.
Я теж.
Якби він був тут, співав би на все горло.
Точно.
Він колись казав, що гурт Katrina – це ключ до всіх проблем.
ЕЛЕКТРОННА ПОШТА ФРЕД
Так, Фред. Де ж ти?
Підкажи.
ВІКІ ГАББЛ Я ТЕБЕ ЧЕКАЮ
Моє кольє.
Воно для мене дуже важливе.
Це подарунок на ювілей, йому немає ціни.
Можливо. Але це підробка.
Що?
Мамо, ти йдеш спати?
Так. Я скоро прийду.
Добре.
- Усе нормально? - Так.
Добре. Тільки не барися.
У тебе все добре?
Я можу допомогти?
Я знаю, що відповідь «ні», але…
Мені вдалося зайти у Фредову пошту.
Справді?
І що? Є якісь підказки?
Ні.
Я й досі не знаю, де він.
Але тепер знаю, з ким.
У нього є коханка.
Минулі кілька днів я ненавиділа Фреда.
І думала, що завдати мені більшого болю, ніж завдав, він не зможе.
Але я помилялася.
- Я ідіотка. - Ні.
Це твій чоловік ідіот.
Якщо він утік з іншою жінкою, йому ж гірше.
Та жінка навіть не молодша.
Вона старша за мене.
Не розумію. Ти така…
Ти… тобто…
Ти мені подобаєшся.
Ти не мусиш брехати, щоб мене втішити.
Ні, я серйозно.
Ти вперта, негнучка, навʼязлива і…
Але…
ти чудова.
Тобто чудово розбираєшся у винах.
Так.
- А чого ви тут сидите? - Та так. Розмовляємо.
Як там Кейт?
Скажи їй, що я більше не пущу тих ідіотів до себе в бар.
Ти дуже добра.
Дякую, що прийшла спитати. Не варто було.
Ну, я… не лише задля цього прийшла.
- Привіт. - Привіт.
Я піду в дім.
- На добраніч. - Добра… ніч.
Що ж…
- До завтра. - Ага. Ага. Завтра.
До завтра.
Бувай.
Краще б я слухала півня Руфіана.
Хоч комусь сьогодні вночі добре.
- Привіт, Джуліє. - Доброго ранку.
Господи!
Так. Нарешті.
Я вже думав, ми їздимо по колу.
Прокидайся, малий.
Прокидайся!
Нащо ти мене розбудив?
Бо ми приїхали.
ЗА МОТИВАМИ РОМАНУ «LA TIERRA DE LAS MUJERES» С. БАРНЕДИ
Переклад субтитрів: Олена Любенко