Downloaded from YTS.MX
ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ ФІЛЬМ NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
«ЧОРНІ ДРАКОНИ»
«ЧОРНИЙ ЛЕГІОН»
«ЧОРНИЙ НАРЦИС»
Для мене найцікавіший період в історії кіно —
коли фільми зі словом «чорний» у назві з цього…
«ЧОРНІ ПІРАТИ»
…стали цим.
«ЧОРНИЙ ШАМПУНЬ»
«ЧОРНА ШІСТКА»
«ЧОРНЕ ГЕСТАПО»
«БЛЕКДЖЕК»
Я радів не лише через те, що в рекламі нарешті з'явилася правда,
але й через те, що вперше побачив у фільмах
низку талантів чорношкірих.
Блискучу Пем Грієр у фільмі «П'ятниця Фостер»,
адаптації ранніх коміксів.
Сучасний підхід Макса Джулієна до нуарного фільму «Сутенер».
П'єса Чарлі Рассела «П'ять з чорного боку руки» 1969-го,
що за чотири роки з'явиться у кіно.
Я не віддам нічого, окрім жуйки й купи неприємностей!
І в мене щойно закінчилися жуйки.
І так почувався не лише я.
НАТОВПИ НА ПОКАЗІ ФІЛЬМУ «ШАФТ»
«Чортівня у Гарлемі».
«Чорний Хрещений батько».
«КОФФІ»
Отже, якщо цей вибух свободи й реалізації так добре сприйняли,
і жага до фільмів нікуди не ділася,
то чому фільми з темношкірими припинили знімати?
ЯК ОДНЕ ДЕСЯТИЛІТТЯ НАЗАВЖДИ ЗМІНИЛО КІНО (І МЕНЕ)
Моя бабуся казала, що фільми змінили те, про що вона мріяла.
Вона була з Міссісіпі.
Вона казала, що фільми перетворили її мрії на дещо схожі історії,
і що першим фільмом, який вона добре запам'ятала,
був «Дракула».
Через його готичний озноб і опероподібний відтінок
вона тиждень боялася спати.
Я Дракула.
Злі духи? Боже милостивий! Ну, десь тут є злі духи?
Звісно, тут все аж кишить ними. І це ще не все.
Що? Ще щось?
Але фільми, що показували афроамериканців перед лицем страху
показували це на екранах дегуманізуючим і сюрреалістичним чином.
Хто вони?
Зомбі.
Це також свідчить про те, що набагато частіше, аніж вартувало,
фільми, які вважають класикою, принижували темношкірих.
У якийсь момент на вас може напасти іспанський сором
за щось з канонічного фільму одного з майстрів.
Нашвидкуруч створені стереотипи від майстра саспенса,
високоповажного драматурга
й першого актора-режисера мюзиклів
продовжують залишати сліди.
Орсон Веллс і Лоренс Олів'є, гіганти театру і кіно,
використали «блекфейс» і безневинне панування,
щоб зіграти Отелло.
Замок і ключ від підлих секретів.
Я ніколи не міг дивитися на Мікі Мауса в тих рукавичках
чи, власне кажучи, Багза Банні, і не думати про менестрель-шоу.
Про що ще можна було подумати? Про Гарвардський клуб?
Ти колись бачив, як літає слон?
Ну, я бачив ґедзя.
Я бачив бабку.
Я бачив муху.
Я все це бачив…
Мабуть, це були ті сцени,
що потрапили в підсвідомість моєї бабусі,
з якими їй довелося боротися, щоб наздогнати власний образ
разом з тим, як до неї ставилися як до кольорової молодої жінки.
Вона знала про це настільки, що коли ми відвідували її в Гаттісберзі,
вона не дозволяла нам дивитися повтори «Шоу Енді Гріффіта».
Вона казала:
«У цьому місті немає темношкірих. Як гадаєш, що з ними сталося?»
Через це мені, звісно, буде важко полюбити кіно.
Для мене це був період, коли я дивився, думав і писав про фільми.
Я постійно повертався до перегляду, попри хвилю зневаги, якою мене накривали.
Зневага може здаватися непідйомною.
Мабуть, ось найпростіший спосіб пояснити цю репрезентацію.
Якщо ти був білим актором,
офіційний одяг означав вихід у люди
і отримання всіх задоволень цього життя.
Якщо ти був темношкірим, чорний метелик означав не це.
Він означав, що ти працюватимеш. Це була твоя форма.
Чудові костюми мені подобаються, як і всім іншим, може, і більше,
але я ніколи не був фанатом смокінгів.
Може, саме через це.
«ПЛАВУЧИЙ ТЕАТР» (1929) РЕЖИСЕР: ГАРРІ А. ПОЛЛАРД
«ПЛАВУЧИЙ ТЕАТР» (1936) РЕЖИСЕР: ДЖЕЙМС ВЕЙЛ
«ПЛАВУЧИЙ ТЕАТР» (1951) РЕЖИСЕР: ДЖОРДЖ СІДНІ
Замість того, щоб розробляти нові ролі для темношкірих,
кліше «Плавучого театру» функціонували як спосіб
показати талант темношкірих шляхом переробки.
Знищення надії темношкірих на екранах було інституційним:
від того, що для чоловіків не було ролей і до нереалістичних стандартів краси,
що гарантували ненависть темношкірих жінок до себе ж.
А ось і вона.
Мені подобається, як вона робить оту біду з волоссям.
Ця роль була не для темношкірого актора,
але саме він сказав ту ненавмисну фразу щодо такої популярної зачіски.
Проблема, з якою досі мають справу темношкірі жінки.
Що ж, у мої часи в Атланті, у дитинстві,
була досить сувора система сегрегації.
Я не міг відвідувати жоден театр.
Тільки… Був один чи два театри для темношкірих.
Вони були дуже маленькі, у них не показували популярне кіно.
Якщой показували, то на два чи три роки пізніше.
Тож, за великим рахунком, існувала дуже сувора система сегрегації.
Я проводив свої суботи в кінотеатрі.
Ми дивилися серіалізовані вестерни,
наприклад з Лашем Лару, Джином Отрі, Роєм Роджерсом,
щось таке, або «Бака Роджерса», знаєте, щось про космос.
Мене дуже цікавили вестерни.
Я чомусь любила вестерни.
Джина Отрі, Джонні Мака Брауна, Роя Роджерса,
і всі ці ковбойські шоу.
Тож я ходив у театр Лос-Анджелеса. Це був великий палац, як у старі часи,
і він досі був у чудовому стані.
Тож я відкидав крісло, іноді був сам у залі,
і театр був у моєму розпорядженні.
Фільми Джона Форда, «Долина монументів», усе таке.
Гадаю, мені це подобалося.
Я бачив дуже гарні фільми.
Я ходив у кіно зі своїм батьком,
і він водив мене на фільми, які йому подобалися.
Фільми з такими акторами, як Джон Вейн і Стів Макквін.
Я пам'ятаю «Банду ангелів»,
бо пам'ятаю, знаєте, як Сідні Пуатьє дав їй ляпаса.
«БАНДА АНГЕЛІВ» РАУЛЯ ВОЛША
Фільм вимкнули. Вона стояла, тримаючи своє обличчя.
Ми кажемо: «Що сталося?» Мама: «Він дав їй ляпаса».
«Що? Серйозно?»
«Цього не показують, але він дав їй ляпаса».
Якщо ти любиш кіно,
то ходиш на покази того, що хочеш побачити.
Не хочеться дивитися, коли після половини фільму ти розумієш:
«У цьому фільмі нема темношкірих».
Ти просто жуєш попкорн і кажеш:
«А ти… Це… Мені здається чи тут немає темношкірих?»
«У фільмі немає темношкірих». «Гаразд».
Ми хочемо бачити…
…якесь зображення себе.
Так, бо, як я казав, коли я був малим,
чорношкірі в кіно… Був Степін Фетчіт…
Що ти шукаєш?
СТЕПІН ФЕТЧІТ АКТОР
Де ти вчився на перукаря?
…Віллі Бест,
Альфаальфа, Бакгерт, Стаймі…
Я все одно хотів бути ними!
Привіт, Баквіте.
Я не знав чорношкірих, що гралися з білими,
що вже казати про спілкування й те, щоб ходити в гості один до одного
й робити всіляке.
Через «Маленьких негідників» я думав: «Ого! Де вони живуть?»
Тобто, я виріс у сегрегації,
і відколи я міг говорити, ходити, бачити, розуміти речі, світ був розділений.
Але коли я ходив у кіно… Кіно було світом фантазій.
Коли я ходив у кіно, я ішов додому й хотів бути тим піратом, якого там бачив.
Але мені був потрібен темношкірий ковбой.
Нам є що розповісти.
Ми хочемо бачити більше самих себе у різних проявах
і я думаю, що це звичайне невдоволення серед моїх однолітків.
Ми хочемо бачити себе в ролі дітей у науковій фантастиці.
Гадаю, як і більшість,
я взаємодію з фільмами так, як із мріями.
Насолоджуючись фільмами, які я бачив,
я ще й проєктував
і, мабуть, намагався уявити себе на екрані.
Коли я була маленькою, у фільмах я бачила лише людей, не схожих на мене.
Тож насправді я не дуже вірила, що колись стану актрисою.
Доки не побачила Гаррі Белафонте й Дороті Дандрідж у фільмі «Кармен Джонс».
Побачивши їх, я сказала: «Овва!
Може, я могла б стати актрисою».
Дороті Дандрідж тричі була в парі
з тим, хто став зіркою на всіх аренах,
крім однієї, у якій був найкваліфікованішим — у кіно.
Це був Гаррі Белафонте.
Дандрідж відповідала Белафонте талантом і темпераментом.
Глядачі не бачили їхньої харизми через присутність расизму.
Це позбавило їх можливості зніматися разом і далі.
Белафонте досяг успіху як співак після своєї акторської підготовки.
Він оповідав історії за допомогою своєї музики.
Його надзвичайна присутність, фізична нахабність спортсмена
і емоційне заглиблення в роль
прямо сигналізували про його обдарованість.
Але він різко протистояв системі, яка не лише не знала, як його використати,
але й боялася його так,
що його спів не використали у «Кармен Джонс».
«КАРМЕН ДЖОНС» (1954) РЕЖИСЕР: ОТТО ПРЕМІНҐЕР
Тож у 1959-му
він відповів, створивши проєкт за участі режисера Роберта Вайса,
й актора Еда Беглі, за кілька років обоє отримали «Оскар»,
сценариста з чорного списку Ейба Полонскі й «Модерн Джаз Квартет».
«Ставки на завтра» був неймовірною на той час річчю,
і те, що мені дали можливість
зняти такий фільм, багато що для мене означало.
«СТАВКИ НА ЗАВТРА» (1959) РЕЖИСЕР: РОБЕРТ ВАЙС
Привіт, милий. Як життя?
Бакко хоче пригостити тебе випивкою. І я хочу купити тобі нову блискучу машину.
«Ставки на завтра» — незабутній фільм.
Останній нуар своєї епохи,
який випередив свій час, чесно поглянувши на расу,
що означало, що його проігнорували.
У Белафонте з'являлися можливості,
та проєкти, які йому пропонували, і близько його не цікавили.
До того моменту Сідні Пуатьє
вже був найпопулярнішим у світі темношкірим,
але він був Сідні Пуатьє.
Він не був Сідні Пуатьє поміж темношкірими,
у їхній компанії.
Він був Сідні Пуатьє, який грав темношкірого у фільмі, де всі були білими.
Перше, що я запитую у себе: «Що за темношкірий,
який прийшов нізвідки, іде в нікуди
й зненацька опиняється поміж сімома монахинями-нацистками?»
Я відмовився.
Вони запропонували цю роль Сідні, і він погодився.
Перемагає Сідні Пуатьє.
СІДНІ ПУАТЬЄ НАЙКРАЩИЙ АКТОР — «ПОЛЬОВІ ЛІЛЕЇ»
Щоб не брати участі в тому,
що зображало темношкіру спільноту неосмислено
чи не зображало взагалі,
Гаррі Белафонте вирішив не зніматися в кіно з 1959-го по 1970-й.
На мою думку, це зробило його Мухаммедом Алі у світі кіно,
якого у розквіті сил усунули з арени, на якій було його місце.
Я не пошкодував про жоден фільм, від якого відмовився.
Це було не моє.
Я не обурювався.
Я радий, що інші отримали можливість, пішли й зробили це, але мій початковий…
Перш за все, я артист.
Я актор.
Я закінчив школу з Марлоном Брандо, Волтером Матто,
Родом Штайгером та Тоні Кертісом,
з режисером, який не давав нам попуску.
Я не робитиму нічого, крім того, що вважаю справді гідним.
На щастя, я досяг неймовірного успіху
у цілому світі,
бо всі звідусіль так шалено підтримували
мою присутність у їхніх рядах,
що ніхто не міг відкинути факт,
що з тією річчю на горизонті, під назвою Белафонте,
справді не варто гратися.
Бо коли хтось підходив і ставив мені ультиматум,
я казав: «Пішов ти. Я їду в Париж.
Я, мабуть, поживу там, якщо захочу, але в мене є пункт призначення,
який відповідає на ваше заперечення того, чим я можу бути».
Тільки я.
«СВІТ, ПЛОТЬ І ДИЯВОЛ» РЕЖИСЕР: РАНАЛЬД МАКДУГАЛЛ
Я тут.
Рішення Белафонте буквально усунуло його зі сцени.
Але з розчаруванням
кольорових людей, які вимагали відшкодування та прав,
фільми пасли задніх.
Цитуючи слова Ленгстона Г'юза, через які з'явилися п'єса й фільм:
«Що стається з відкладеною мрією?
Вона висихає, як родзинка на сонці?
Може, вона провисає, як важкий вантаж.
Чи вона вибухає?»
Нас побили й продовжують бити далі,
і зараз ми вирішили щось з цим зробити!
Десятиліття жорсткого поводження з темношкірими
зробили 20 століття епохою повстання.
Політика 1960-х майже щороку зазнавала спалахів цивільних заворушень.
Одне таке охопило Лос-Анджелес у 1965 році.
Заворушення у Воттсі можна було передбачити.
Було ясно, що це станеться, що буде вибух.
Поліція вбивала людей. Вони завжди вбивали людей, тероризували громаду.
Якщо я ходив на шоу вночі, то знав, що мене зупинить поліція.
Це був момент, коли здавалося, що наше життя не має значення.
До 1968-го Америка була у вільному падінні.
Було понад 20 заворушень, більш ніж половина трапилися в 1967-му,
включаючи моє рідне місто.
У Детройті, штат Мічиган, порушили закон і порядок.
Це зйомка з Лінвуду.
Вогонь, як і почуття, палав сильніше, ніж очікував мер чи губернатор.
У кінематографі теж почався бунт.
У світі незалежного кіно.
Там життя чорношкірих існувало на периферії погляду білої людини,
і часто було місце для більше ніж однієї темношкірої людини.
І два темношкірі таланти
водночас зіграли на рівні професіоналів,
що не зробило їх зірками кіно.
Що ти робиш з таким, як я, у такому закладі?
Ти не високої думки про себе.
У більш справедливому світі
жар і напруга, викликані Айваном Діксоном і Еббі Лінкольн
у «Ніщо інше, як людина»
стала б каталізатором для розвитку їхніх кар'єр та визнання.
Девіс з неймовірним талантом співака, актора й шоумена,
точно був на це здатний.
Він показав чудовий контроль у ролі мінливого егоїста в пошуку насолод
у фільмі 1966 року «Людина, на ім’я Адам».
Він грав разом із Сіселі Тайсон, Жанет Дюбуа,
і Морганом Фріменом у тихенькій ролі,
якому доведеться ще 20 років чекати, щоб показати свою силу
й здатність говорити.
Девіс тримає гру під контролем до самого фіналу,
у якому він просить вибачення за шкоду, яку спричинив його персонаж.
Гаразд, я помилявся.
Я мав зачекати, щоб дізнатися, про що йдеться,
дозволити їй розбити тобі голову.
Сонце, я бачив лише
руки тієї старої жінки на мацюпусінькому…
Адаме.
Введення Ван Піблзом життя чорношкірих без жалю до себе
до світу артхаузу було наче свіжий ковток повітря.
Студійні фільми застрягли у старомодній патріархальній потребі
формувати культуру,
а не реагувати на неї.
Трупи оманливих мюзиклів для будь-якого віку,
як-от цей…
Номінант на найкращий фільм.
Але найкращою новиною 1968 року стало звільнення Сідні Пуатьє
від самопожертви заради неправильних ролей у білому кіно
до домінування у світі.
«Вгадай, хто прийде на обід» і «Задушливою південною ніччю»
вийшли в широкий прокат у 1968-му, у рік номінації за найкращий фільм,
де його білі колеги дивилися на його неймовірну яскравість.
Не зрозумійте неправильно.
Я люблю вашу доньку. Я зробив би все, щоб вона була щасливою,
як у день знайомства.
Але мені здається, що без вашого дозволу у нас нічого не вийде.
Як писав Марк Гарріс у книзі «Картини під час революції»:
«Пуатьє — зірка найвищого класу Америки».
На жаль, він також є прикладом реакції індустрії розваг
на успіх кольорових людей.
Ніхто не думає, що якщо Пуатьє може зібрати аудиторію,
то це, напевно, зможе зробити й інша темношкіра людина.
Це час, коли розмови темношкірого з білим на екрані
вважалася розвагою для дорослих.
РОЗГОРІЛИСЯ СУПЕРЕЧКИ,
КОЛИ ПЕТУЛА КЛАРК ДОТОРКНУЛАСЯ ДО РУКИ БЕЛАФОНТЕ
До успіху темношкірих у ЗМІ
часто ставляться, як до знахідки 100-доларової купюри в метро,
як до того, що не повторюється.
Коли почали знімати фільми про, прости Господи, Елвіса Преслі
або «Бітлз»,
чиї перші релізи в США були на лейблі темношкірих,
чому ніхто не шукав перших рок-музиканток
для кар'єри в кіно?
ГЕРЦОГИНЯ
БЕТТІ ДЕВІС
Недовго залишалося чекати, поки настане новий день чи ніч,
бо талант чорношкірих найбільш імовірно визнали б у світі незалежного кіно.
Режисер Джордж Ромеро створив новий тип кіногероя.
поклавши фільм і пістолет у руки Дуейна Джонса, темношкірого актора,
в одному з найвпливовіших фільмів усіх часів.
Гадаю, тобі варто заспокоїтися.
Я кричала: «Джонні! Джонні, допоможи!»
Ромеро також порушує традиції, не згадуючи расу героя,
бо цю роль писали не для темношкірого актора.
Я повернуся пізніше, щоб зміцнити вікна та двері.
Але з тобою все буде гаразд.
Добре?
Ти хочеш, щоб з тобою був темношкірий.
Бо він допоможе тобі вибратися.
Якщо позбудешся його, то помреш.
Ми знаємо, як вибратися.
Ми знаємо, як утекти від зомбі.
Ми знаємо, як уникнути вбивчих рослин,
усього, що на тебе чекає, бо ми звикли до…
Ми вміємо вчасно зупинитися.
Ми вміємо вчасно зупинитися й дозволити трапитися чомусь іншому.
Зображення мерців, які переслідують потенційних жертв,
і забитих вікон, щоб тримати їх далі,
нагадали мені телевізійні кадри заворушень.
Ніколи у фільмі не було стільки алегорій і метафор,
навмисних і випадкових, як у картині «Ніч живих мерців».
Гаразд, стріляй у голову, прямо між очей.
Через те, що Джонс помер, поки боровся за життя білих,
«Ніч живих мерців» прийняли войовничі афроамериканці.
Вони вважали, що це означає не залишатися зі своєю расою.
Це думка, яку я почув від хлопців моїх старших сестер.
Гарний постріл!
Гаразд, він мертвий. Ходімо по нього. Ще один для вогнища.
І, зрештою, так само моторошно, як і сам фільм,
його вбивають і кидають на купу трупів.
У мене для вас дуже сумна новина.
Мартіна Лютера Кінга застрелили сьогодні в Мемфісі, штат Теннессі.
У рік убивства доктора Мартіна Лютера Кінга
і лише через кілька років після вбивств Медгара Еверса й Малкольма Ікса,
ця смерть у фільмі мала більші наслідки,
ніж письменник і режисер могли уявити.
Успіх «Мерців» мав бути підтвердженням
масової зацікавленості у темношкірих акторах.
У рік, коли Пітер Селлерс грає персонажа індійського походження
у бізнес-сатирі «Вечірка»,
1968 був також роком з Юлом Бріннером у ролі Панчо Вільї,
і, на жаль, Вуді Строуда в ролі індіанця апачі.
Американські художні фільми завжди знімали білі чоловіки,
навіть коли у фільмах ішлося про життя темношкірих людей.
Темношкірі режисери виключені, хоча темношкірі — це 30% від усієї публіки.
Мій помічник Вільям Грівз щойно закінчив створення свого
першого фільму «Дубль перший і дубль другий».
Він на останньому етапі монтажу.
Вітаю, щоб внести ясність,
темношкірими режисерами було знято кілька фільмів
у 40-х. Це були Пауелл Ліндсі, Оскар Мішо та Білл Александер.
Їм заборонили доступ до Голлівуду,
а їхні фільми бачили лише в темношкірих громадах по всій країні.
Один з міфів, що постійно з'являвся
з 1968 по 78 роки,
коли кілька темношкірих режисерів нарешті змогли стати за камеру,
що темношкірі режисери вперше отримали таку можливість.
Через те, що їм доводилося,
афроамериканці часто писали й режисували
тоді, коли зазвичай це робила не одна людина, і студіям це не подобалося.
Та темношкіра преса підтримувала ці кінотеатри й фільми,
навіть якщо їх ігнорувала загальна маса.
І в епоху мовчання почав працювати
письменник, режисер і актор Оскар Мішо.
Він знімав для темношкірих театрів. Багато з них були не в найкращій формі,
бо не було постійного потоку фільмів від темношкірих,
попри постійність темношкірої аудиторії.
Не забувайте, що багато студій боялися образити Німеччину
і ризикували втратити бізнес,
доки їх не вигнали нацисти у 1942 році.
Але гроші афроамериканців їх не задовольняли.
Багато з тих театрів для темношкірих
перетворили на кінотеатри.
За дуже малий бюджет, Мішо та інші режисери,
навіть білі, створили оригінальний матеріал
і адаптували популярні книги, які не могли собі дозволити,
і автори погодилися,
бо хотіли, щоб їхні книги екранізували.
Астер часто грав у стосунках між господарем і слугою у своїх фільмах,
перебільшував, танцюючи чечітку перед групою темношкірих акторів.
Оскільки студії продовжували вигадувати міфи про афроамериканців,
режисерка Аліс Гі-Бланше вирішила зробити дещо зовсім інше.
У 1912 році вона зняла фільм «Дурень і його гроші» —
перший фільм, де всі актори були афроамериканцями.
Її майстерність показала грайливу ясність і не принизила цих акторів.
Вона була досить успішною в ті часи, коли студії шукали її,
і з увагою, яку вона вкладала у фільми,
логічно, що вона відмовилася
зняти перший фільм про Тарзана.
«ТАРЗАН»
Темношкірі режисери тоді були відчайдушними любителями фільмів,
що працювали над ранньою версією незалежного кіно.
Раніше «незалежне кіно» не означало
бути крутим і бажаним аутсайдером,
чий успіх давав доступ до неймовірних ресурсів.
Це означало, що вас відрізали від театрів ті студії, які ними володіли.
Залишалося лише вигадувати способи донести продукт до глядачів.
Мішо та його однодумці
знімали драми, комедії, мюзикли та таємничі вбивства.
Іноді жанри об'єднували в один фільм,
бо ресурси були обмежені,
хоча їхні амбіції — ні.
Бо більшу частину історії кіно
студії задовольняло те, що вони залишали гроші темношкірих,
і темношкірий бізнес відреагував, створивши, як завжди,
де-факто підпільну економіку та культуру.
Хоча свідчення про це ми побачимо лише пізніше,
актор Вільям Грівз, що став режисером, використав це дещо новаторським чином.
Утративши інтерес до акторства через свої спрощені та піднесені ролі…
Що ж, тітко Хетті, на війні все відбувається швидко.
Навіть наші богослужіння треба було пришвидшити.
…він розпочинає новаторські спроби —
«Симбіопсихотаксиплазм».
Ні, я сказала: «Не чіпай мене». Більше ніколи не чіпай мене.
Амбіції «Симбіопсихотаксиплазми»,
водночас формальні й розкуті, були такими ж об'ємними, як назва.
Він грається з часом усіма можливими способами.
Режисер Білл Грівз
настільки захопився створенням фільму, що залишився без перспектив.
А якщо спитати його: «Про що фільм?», —
він просто дасть відповідь, більш розпливчасту, ніж питання.
Гадаю, він наче розривався. Він хотів, щоб сцени вийшли чудовими.
Він хотів, щоб його актори надихнулися.
Тож думаю, його штовхали й тягнули в обидва боки.
Ну, це моя теорія.
Десятиліттями люди зав'язувалися у вузли,
намагаючись описати «Симбіопсихотаксиплазму».
Тепер такі фільми настільки поширені, що стали власним жанром —
інноваційною соціальною сатирою і розіграшем.
Режисер Жуль Дассін, який, перепрошую на слові,
потрапив у чорний список, внісши расову політику в трилер
«Схвильований», який створив для темношкірих колег.
Дассін, Ді й Мейфілд були хитрі, серйозні й безсоромні,
перетворюючи хибний світ смерті доктора Кінга на жанрове кіно.
Мартіна Лютера Кінга вбили в 68-му.
Моя мама все кинула й пішла на похорон.
Вона не знала цього чоловіка, але кинула все, одягла найкращий одяг і пішла.
І я подумав: «О, то це важливо?»
Цей хлопець був важливим.
Те, що він робив, було важливим. Те, про що він говорив, було важливим.
Ми важливі.
Наші голоси, наші надії, наші мрії, наші прагнення,
усе це важливо.
Ми вважаємо ці істини очевидними.
«Схвильований» зображав хитку тугу
і вільну лють суспільства, що прагне відповідей,
серце жанрового кіно.
Після смерті Кінга
ми сіли на літак в Атланті з «Морхауз Спелман»,
полетіли до Мемфісу й протестували з прибиральниками.
У нас були знаки «Я — людина». Ми тримали їх удома.
Я — ЛЮДИНА
У сміливій варіації жанру пограбування
група революціонерів хоче здійснити грабунок,
поки Клівленд оговтується після смерті д-ра Кінга.
У ключового члена команди, розгубленого через хаос після смерті Кінга,
почалася криза совісті.
Мені ще ніколи не було так погано.
«Схвильований» — це сучасна версія фільму Джона Форда 1935 року,
і турботи темношкірих починають перетворюватися на рімейки.
Це той, що схожий на рімейк «Інформатора»?
Я знав про «Інформатора», тож коли побачив, то зрозумів, що це.
Ти дивишся на це, і всі колись підозрювали,
що дехто з присутніх був з поліції.
Якщо ти ділишся косяком на вечірці,
і хлопець не бере його, а передає,
ти думаєш: «О боже, він з поліції». Розумієте?
Або коли хтось дивно поводився в групі,
коли ми були революціонерами,
коли у нас була власна революційна групка,
ми завжди когось підозрювали.
Тож цей фільм був таким самим.
У своїй автобіографії Букер Т. Джонс, який написав музику,
сказав, що хтось назвав «Схвильований» блексплуатаційним.
На іншому континенті, в іншій культурі
був студійний фільм з Італії
і, як багато фільмів, які змінили середовище,
це був жанр, який вважався другорядним,
у цьому випадку — спагеті-вестерн.
Трохи пізніше
режисер хотів використати цю сцену,
щоб увігнати кіл у саме серце очікувань публіки.
Холоднокровний Генрі Фонд був нищівним.
Він був моральним компасом Америки на великому екрані.
Але Айзек Гайз, якому був потрібен хіт,
надихнувся, побачивши згубне використання Фонди Леоне,
який належав до пристойного білого фільму «Гора Рашмор»,
з Джоном Вейном, Джиммі Стюартом і Ширлі Темпл.
Зворушений продюсер і виконавець Гейз створив цей музичний твір.
Гейз сказав мені, що уникне несправного кондиціонера
у «Стекс Студіос», бо піде на цей фільм,
який бачив щонайменше десять разів.
Присутність Вуді Строуда переконала Гейза,
що колись він міг би стати кінозіркою
в жанрі, де частина темношкірих була в кращому випадку незначною.
Важливіше те, що «Одного разу» також змотивував Гейза створити
альбом Hot Buttered Soul.
Коли Ґордон Паркс адаптував напівавтобіографічний роман,
«Дерево науки» у 1969-му,
він зняв перший профінансований студією фільм афроамериканського режисера.
«Warner Bros.» повернула гроші через фотографа, що став режисером.
Він писав, режисував, продюсував і писав музику.
Він жартував, що єдина причина, чому він там не знявся —
він був занадто високим.
«Дерево науки» оповідає про Нітта, 12-річного хлопця, протягом літа.
Один інцидент викликає резонанс, якого не можна позбутися.
Біжи, Таку!
Настільки потужний момент, який здається сюрреалістичним і надто реальним,
не отримав належного визнання.
Припини, бляха! Я стрілятиму!
Не треба було стріляти.
Тепер знаєте, що буде зі злочинцями.
Сцена, про яку ми всі знали, але не очікували побачити у фільмі.
Паркс також сказав, що зібрав у фільмі стільки, скільки міг,
як-от це славетне зображення, що затверджує вестерн для темношкірих,
бо він не знав,
чи зможе колись створити ще один.
І 1969 рік перевів нас з гіперреальності в нереальність.
Шаленство розцвіло на повну силу
у революційній комедії Роберта Дауні-старшого про революцію,
рекламній сатирі «Путні Своуп».
Не можна з'їсти кондиціонер.
Тут темношкірий, Путні Своп,
раптом став головою рекламного агентства…
Будете хорошим керівником.
…і одразу ж повністю змінює принцип роботи агенції.
У мене відчуття, що тут багато невикористаних талантів.
Це був не я!
Що ти робиш? Міряєш їй температуру?
Не звільняйте мене. У мене дружина, троє дітей і шетландський поні.
Комедією можна сказати більше, ніж прямо,
і гадаю, саме це й довелося пережити темношкірим.
Треба було розсмішити їх підтекстом.
Дауні побачив можливість.
Що ми можемо грати, різати й кусатися.
Я не хочу вживати слово «геніальний», але це було щось схоже на те.
Невдоволений грою зірки, актора Арнольда Джонсона,
режисер Дауні продублював власний голос для головного персонажа…
«Правда й душа»!
-«ПД», крихітко. -Саме так!
…що згодом вплинуло на роль його сина в номінації «Оскар» у «Тропічному громі».
Я намагаюся трохи підтягнутися, але це важко.
-Не треба. -Щось порадиш?
«СМЕРТЬ ЇДЕ НА КОНІ»
У світі темношкірого кіно 1969 рік став переломним,
бо історії стали жорсткішими й реалістичнішими
щодо минулого темношкірих.
Наприклад, один з перших американських фільмів, який дещо різко зачіпав рабство.
Фільм називався «Раби»,
де зіграла Діонн Ворвік,
яка ще й співала про зовсім інший біль,
ніж можна було очікувати від неї.
Оссі Девіс грає раба, що притримується логіки в системі, де вона відсутня.
Дванадцять сотень, два. Хтось ще?
Королівська лють Девіса не приховує його відчаю.
Насправді вона її підсилює.
Історичний переполох триває, коли Руперт Кросс стає
першим темношкірим, номінованим на «Оскар» за роль другого плану
у «Крадіях».
Як вона заводиться?
Сонячна плавність Кросса звільняє Макквіна від лаконічного нарцисизму.
Він приділяє увагу Кроссу
і дозволяє нам поважати його так само.
Десятьма роками раніше Кросс знімався у «Тінях»,
расовій драмі Джона Кассаветіса 1959 року, яку, звісно, зняли самостійно.
Подобається історія про кролика й дерево?
Я її не знаю.
Знаєш історію про кролика, що випав з дерева й каже:
«Бляха, заняття любов'ю — для птахів».
Режисер Марк Райделл,
знайомий з Кроссом з «Екторс Студіо», дав йому роль у фільмі.
Руперт Кросс був заввишки 195 см,
і я знав, що він може чудово зіграти протилежність Стіва.
Було круто їхати до будинку Стіва Макквіна,
бо там було, мабуть, десять гаражів
з усякими видами машин: «Феррарі», «Астон Мартін»
і гоночні мотоцикли.
Величезна територія, внутрішній дворик. Це було дуже розкішно.
І Руперт не бачив нічого подібного,
і мушу сказати, що я теж, поки не зустрів Стіва.
Я жив трохи скромніше, але краще за Руперта,
який не мав грошей і жив як молодий актор.
Ми зайшли в дім, Руперт познайомився зі Стівом,
Стів подивився на цього гіганта, і ми присіли у його домашній бібліотеці.
І Стів почав говорити про тхеквондо.
Він був майстром бойових дисциплін,
показував Руперту кілька рухів, і Руперт сказав:
«Ні, ти втратив рівновагу», — сказав Руперт зі свого крісла.
І я побачив… Стів подивився на нього й сказав: «О?»
Він сказав: «Так, ти втратив рівновагу.
Ти неправильно стоїш». Стів сказав: «Покажи мені».
І Руперт розтягнувся й став у повний зріст,
і вони зіткнулися, і за дві секунди
Стів летів у повітрі
під більярдним столом у сусідній кімнаті.
І я подумав: «Зйомки скінчилися.
Ось Руперт і назнімався».
Але насправді Стів був у захваті,
що цей хлопець його не боявся.
Серед допитливих і перспективних митців, що заполоняли світ кіно в Лос-Анджелесі,
включно з Джеком Ніколсоном і сценаристом Робертом Тауном,
Руперт Кросс був харизматичною особою, яку цінували за талант.
Коли Джим Браун і Руперт Кросс
представили новий тип темношкірої мужності.
Брауна, який був водночас ввічливим і нетерплячим
і усміхнену зухвалість Кросса.
Мухаммед Алі, який був для мене другим темношкірим діячем,
що був однаково популярний і серед білих, і серед темношкірих,
показав свою версію ввічливості й нахабства
у фільмі 1970 року «Він же Кассіус Клей».
Платив адвокатам, щоб не сісти за ґрати, платив аліменти першій дружині,
підтримуючи теперішню жінку й дітей.
Незвичайний документальний фільм застав Алі на роздоріжжі того, ким він був
і ким стане.
Важливо, бо це показує самовладання,
що стане основою темношкірих фільмів.
І першою темношкірою фігурою, яка пробилася так само як Алі,
не намагаючись сховатися від маси,
був Джек Джонсон, чия боротьба була зображена у п'єсі,
а тепер у фільмі, «Велика біла надія»,
де Джеймс Ерл Джонс стане другим темношкірим,
номінованим на найкращу роль.
«ВЕЛИКА БІЛА НАДІЯ» (1970) РЕЖИСЕР: МАРТІН РІТТ
Джеймс Ерл Джонс виявився на висоті в ролі сексуального хлопця,
якого грав кілька разів за свою кар'єру.
-Ні! Я… -Одягніться, пані Бахман.
-Їдемо до міста. -Джейку!
Не хвилюйся. Просто одягайся.
Міжрасова сексуальність і занепокоєння, що вона викликала,
спровокувала хвилі тривоги у фільмах 1970-го року.
«Велика Біла Надія» нагадала глядачам, що ці стосунки ґрунтувалися на апетитах.
Зміни залишили принаймні одного шанованого режисера в збитках,
Вільяма Вайлера, чия здатність зображати зміни в суспільстві
присутня у фільмах, як «Найкращі роки нашого життя».
Вайлер створив шаблон для картини з допомогою фільму 1965-го «Колекціонер».
Його останній фільм — це «Визволення Л. Б. Джонса»,
і його здатність послідовно перекладати найактуальнішу драму привела його
до істеричної фетишизації темношкірої жіночої плоті.
-Хочеш піти до юристів? -Солоденький, ти ламаєш мені руку.
Ти хочеш піти до юристів! Гадаєш, вони не попередили б білого?
Я бачив дуреп, але ти серед них могла б щось виграти.
Після створення фільму «Кінг: кінопротокол»
Сідні Люмет звернувся до дечого привабливого,
сценарію Гора Відаля, адаптованого за п'єсою Теннессі Вільямса,
пов'язаного з расою і сексом
з Джеймсом Кобурном, Робертом Гуком і Лінн Редгрейв.
Результатом відчайдушної гри став фільм «Остання штучка з Мобіла»,
що став фільмом для дорослих, схоже, тому, що темношкірий переспав з білою жінкою.
Двері духовки зламані,
дах протікає, з туалету цілий день крапає,
а ти дуже милий, щоб бути орендодавцем.
Здатність Діани Сендс зачаровувати була очевидною в 1970-х у «Орендодавці»,
і рання історія про безлад, спричинений надміру привілейованим білим,
ушляхетнюючи вулицю темношкірих, продовжуючи тенденцію
темношкірого письменника Білла Ґанна, який адаптував роман
темношкірої письменниці Крістін Хантер.
Приземлена манера цієї акторки була створена для екрана.
Сендс могла передати щось усмішкою те саме,
що більшість передавала з допомогою діалогів.
Діана Сендс була ідеальною тіткою, бо знала, як це — бути великою дитиною.
Вона була такою щедрою людиною,
неймовірно приємною особистістю.
У 1970 Честер Гаймз з'явився на екранах так, що в цьому був сенс.
У своєму режисерському дебюті
Оссі Девіс перевертає з ніг на голову давній міф про темношкірих красунь
за допомогою сцени з роману Гаймза.
У своїй книзі Гаймз додає гіркий відтінок
моменту зміни ролей, де темношкіра жінка заманює білого копа,
щоб сексуально його принизити.
Будь ласка, сонце.
Будь ласка.
Екранізація викликала радість
глядачів, утомлених приниженням темношкірих,
і тішиться зміною ролей, яку Девіс улаштував у межах сцени.
Стояти, в ім'я закону!
Погляд Девіса на старих гарлемських копів-месників Гаймза
був жартівливою і афроцентричною байкою, яка ввела концепцію високого стилю,
зафіксованого автором «Волосся» Галтом Макдермотом.
Гарно одягнені детективи,
яких зіграли Годфрі Кембридж і запальний Реймонд Сен-Жак,
були частиною групи темношкірих акторів, яких зібрав Девіс.
-Що таке? -Погляньте.
Боже мій, ці сині сорочки, які він носив,
костюм, який він носив,
його доглянуті вуса. Він був охайний, як ніхто інший.
Ти ідентифікував того білого клоуна?
Не знаю, лейтенанте. Може, так, може, ні.
Усі вони виглядають однаково.
Як актор Девіс знав, що глядачі відреагують
на привітність темношкірих щодо успіху їхніх колег,
те, що він, мабуть, хотів, дозволити пережити глядачам.
У «Бавовна прибуває до Гарлема» багато фентезі.
Це казка.
Але чудово те,
що Оссі Девіс використовує Гарлем так,
як до цього ніхто не бачив.
Це автентично.
Це цілком природно.
І ці фентезійні елементи, що розгортаються серед реальності Гарлема.
Девіс взяв мантру темношкірих революціонерів,
зробив її у формі питання-відповіді.
Достатньо чорний для мене
Чекаю дня, коли гордість темношкірих прославлятимуть
загалом, а не сприйматимуть її, як вимагання змін.
Чим це й було, до речі, але пісня додає мелодійності.
Достатньо чорний для мене
Це один рядок, який повторюється,
і це фантастика.
Чи я достатньо темношкірий?
Келвін Локгарт і те, як він говорить це під час проповіді,
а потім Годфрі Кембридж і те, як він це використовує.
Для вас достатньо чорне?
Фраза змінюється й набуває кількох значень.
Для вас достатньо чорне?
Ні, але буде.
Це досі резонує.
Хоч Девіс визнав необхідність зробити композитора частиною оповіді,
включивши Макдермота у фільм,
потрібен був Мелвін Ван Піблз, який передав би музикою
разючу сутність того, що пережили темношкірі.
«Людина з кавунів» 1970 року — це сатира,
у якій вільний білий чоловік одного дня перетворюється на темношкірого.
Ілюструючи глибокий страх білої людини стати темношкірою,
Годфрі Кембридж змінює тон з відверто широкого та комедійного…
Джефе! У тебе в душі чорний!
…на той, де персонаж з глибоким характером трансформується,
просякнутий емпатією.
Розвиток, який Ван Піблз хотів показати публіці.
Коли ми одружилися, я й гадки не мала, що це буде щось міжрасове.
-Ти мені не казав. -Я сам щойно про це дізнався.
Ван Піблз охоплює хитрий і тонкий сюжет,
змішуючи концепти скетчів, представлених з точки зору фільму,
щоб ретельно зняти фільм
про силу починань і свідомості темношкірих.
Куди це ти зібрався?
-Я обідаю з Кларком Данвуді. -Тут — ні.
У світі пандемії «Людина з кавунів» стала новою своєчасністю,
бо тепер білі зрозуміли як це — доживати свої дні,
щойно виходиш за двері,
як завжди було в афроамериканців.
Як і Ґордон Паркс у «Дереві науки» за рік до того,
Піблз написав музику для дебюту в студійній режисурі.
Коли мій батько знімав цей фільм, вони намагалися вирішити,
чи «Людину з к» пустять у прокат,
у них був передпоказ, де зібралися всі продюсери,
і всі вони білі,
і там був чоловік, на ім'я Віллі, який підмітав у кінозалі.
Тато поговорив з ним, дав пару баксів
і сказав: «Упевнися, що тобі сподобається».
Віллі показує фільм, вони показують «Людину з кавунів»,
а Віллі каже: «Гляньте на це!
Це точно смішно…»
І вони думали: «Ну, Віллі подобається».
І Віллі каже: «Босе, це добре. Погляньте на це».
«Віллі, тебе це смішить?»
«Так, не дочекаюся прокату. Коли він вийде?»
І ось — кінопрокат. Це була фокус-група з одного чоловіка.
Тато використав расове джиу-джитсу й обернув його проти них.
Ґордон Паркс, знімаючи другий студійний фільм у 1971 році,
повністю поєднав союз музики та кіно,
зухвалий відрив від класичних європейських студійних треків.
У цьому фільмі Паркс реалізує свій план залучити Айзека Гайза.
«ШАФТ»
Шафт був не просто дебютом. Він був заявою.
Як і «Безтурботний їздець» кричав:
«Це 60-ті», —
Шафт зафіксував фанк і міський розмах, які казали:
«Це були 1970-ті».
Що детектив не мав мати вигляд, наче спав у одязі чи ховався від очей.
Новизна та зухвалість камери, що слідує за темношкірим
у шкіряному пальті у Мангеттені.
Приватний детектив, одягнений,
як поєднання революціонера і режисера Паркса,
коли піднесення вражало глядачів.
Камера не шпигувала за зіркою. Вона на неї витріщалася.
Ця комбінація назавжди змінила зйомку фільмів,
навіть з боку студії,
яка давно створює продукт про ідеальну Америку,
що показувала пряме волосся й блакитні очі, як еталон краси.
Шафт, «секс-машина», ніхто так не говорив про темношкірих.
Усе гаразд?
Сонце, усе гаразд?
Я почав відчувати себе машиною.
Так не можна.
ФІЛЬМ ПРИСВЯЧЕНО ВСІМ БРАТАМ І СЕСТРАМ, ЩО ВТОМИЛИСЯ ВІД ВЛАДИ
У 1971 році Ван Піблз вирішив зняти фільм
про невпинний жах, до якого схильні темношкірі Америки —
«Світ Світбек: Пісня мерзотника».
Сама назва зробила фільм частиною революції,
яку не показали б на телебаченні.
У ті часи мережі ніколи б не показали фільм з такою назвою,
як і провокаційний фільм, який його супроводжував.
Що таке?
У ті дні, коли порно було неможливо уникнути
і коли сексуальність темношкірих була дивиною,
«Світбек» показав сміливість, перетворивши секс темношкірих на шоу
і відмовившися кліпати чи відвертатися.
Це умисна конструкція Ван Піблза,
тактика, щоб глядачі зрозуміли, що таке об'єктивація.
ДЛЯ ДОРОСЛИХ ВІД БІЛИХ
Зробити «мерзотника» частиною назви було рішенням,
яке практично гарантувало фільму рейтинг для дорослих,
який «Світбек» згодом і отримав.
Мелвін Ван Піблз використав переваги експлуатації
та новий лібералізм у кінокультурі на свою користь.
Йому сподобалася нахабність темношкірого чоловіка,
що має волосся на обличчі й курить сигару.
Попкультурний жест,
вічний, як посмішка Елвіса Преслі та нігті Меган Зі Стеліон.
«Світбек» з'явився в той час, коли рейтинг-Х лише вигадали,
і порно перебралося з неохайних кінотеатрів
до околиць.
«Опівнічний ковбой» — перший фільм з рейтингом-Х,
який отримав «Оскар».
Єдиний.
«Механічний апельсин» Кубрика отримав рейтинг-Х.
І Марлона Брандо й режисера Бернардо Бертолуччі
номінували на «Оскар» за «Останнє танго в Парижі» з рейтингом-Х.
І потім темношкірі спробували з фільмом «Лайла» з рейтингом-Х,
музику до якого писав Бернард Перді.
Навіть якщо «Асоціація кіно» запропонувала моєму фільму G,
я не даю їм право вирішувати, чи ставити долі темношкірих G, чи X.
Але Ван Піблз випадково відкрив шлюз, захопивши рейтинг-Х.
Кажуть, він сам дав своєму фільму рейтинг-Х,
бо це був єдиний символ, не захищений авторським правом,
щоб усі знали, що вони можуть використовувати рейтинг-Х,
і народився новий відважний світ подвійного й потрійного рейтингу-Х.
Зрештою, ви ніколи не чули про подвійний R або потрійний PG-13.
Як і «Людина з кавунів», «Світбек» починається з бігу,
але не для комічного ефекту.
Світбек біжить, щоб урятуватися. Рух — це те, що зберігає йому життя,
фільм про рух уперед.
Ван Піблз обрав музикантів не лише для створення музики.
Він зробив «Earth, Wind & Fire» своїми співучасниками.
Мені подобалася його секретарка. Думаю, Прісцилла всім подобалася.
Вона мала афро, як німб. Я думав: «Гляньте на Прісциллу.
У що вона вдягнена…
Що Прісцилла надягне сьогодні?»
Але у Прісцилли був хлопець, який був трохи ревнивий.
Вона хотіла знятися у фільмі, але він сказав: «Не можна».
Але у нього з'явився новий гурт «Earth, Wind & Fire.».
Він сказав: «Ти не можеш грати у Мелвіна. Але я хочу написати музику».
А їхній внесок доповнив спітнілу параною «Світбека».
На відміну від солодкого та сильного R&B, яке ми знатимемо як «Earth, Wind & Fire»,
їхня музика в «Світбеці» немилозвучна, наче скрипучі стрічки авангардного джазу
з підпорою з грюкання перкусії.
Музика існує, щоб ми усвідомлювали,
що нас занурюють у світ, від якого ховалося кіно.
Він поєднував жанри швидко,
такими ж яскравими рефлексами, як у Ван Піблза.
Тікай, Світбеку!
Тікай, виродку!
Вони знекровили твою сестру! Але вони не зроблять цього зі мною!
Тікай, Світбеку!
Тікай, виродку!
Вони знекровлять твою маму!
Знекровлять твого тата, але не мене!
Мій тато змушував мене говорити з людьми у лобі.
Казав: «Що ти думаєш?», — я відповідав. Він казав:
«Не цікавить твоя думка. Я дізнаюся її пізніше.
Поговори з тими, хто у лобі, і дізнайся, як вони побачили фільм,
звідки дізналися й що про нього думають».
Потрібен був автор, шоумен і агент, як-от Мелвін,
щоб зрозуміти, що зробивши композитора у проєктів творчим партнером,
а не просто працівником,
режисер інвестував у майбутнє фільму.
Мелвін бачив це майбутнє так, що згодом воно створило новий напрям.
Спершу він зробив історію про продаж фільму рекламою.
Інакше він мав би темношкіре кіно, яке не привернуло б уваги.
Що важливіше, спочатку він випустив саундтрек,
розраховуючи на покращення видимості серед продажів.
Він був митцем-підприємцем.
Неважливо, чи це мистецтво, якщо його не бачать.
Ґордон Паркс змінив головного героя у темношкірому фільмі.
«Світбек» і «Шафт» разом з Мухаммедом Алі
пішли в епоху темношкірих діячів, які не просили дозволу на існування.
Сцени показували їх жорсткими,
а не привабливими,
з холодним підходом, що розриває смиренну привабливість.
Сувора й іронічна відстань, яка змусила глядача зрозуміти,
а не пояснити.
Слухай, що я тобі кажу. Я тут, щоб допомогти.
Я ангел Божий.
Гаррі Белафонте повернув свою шовкову гостроту
на великий екран у «Ангел Левін»,
його експериментальній драмі.
Поклавши край самовільному вигнанню екзистенційній комедії,
що змінило дилему, створену Ральфом Еллісоном
у романі «Людина-невидимка».
«Що я зробив, щоб бути темношкірим, сумним і посланим небом?»
Я ангел.
Ти прийшов забрати мене?
Ні. Я прийшов дати тобі життя.
Як божественна паралель Нового Завіту,
Сідні Пуатьє грав брата Джона.
У цій фантазії Пуатьє — скромний незнайомець,
який потрапив у зону конфлікту, приховуючи схвалення й осуд,
як мовчазний янгол смерті, розірваний між минулим та теперішнім.
Ця доброзичлива байка зображає тяжке становище Пуатьє.
Девіс перейняв у «Бавовна прибуває до Гарлему»
драму, що сконцентрована на напрузі поколінь темношкірих жінок
в одному домі.
Боже, якщо моя мама отримає цей дім,
я більше ніколи ні про що не попрошу. Амінь.
Його головна героїня бореться, щоб її почули й за своє майбутнє,
тема, яка є ближчою до незаперечної реальності,
ніж у минулому фільмі.
Сценарист і режисер Усман Сембен якось сказав:
«Між екранними сім'ями в "Саундері" й "Чорній дівчині"
був повноцінний всесвіт.
Такий фільм я б хотів зняти».
І всесвіт кіно, який він бачив, надихнув витратити більшу частину кар'єри
на драматизацію впливу на сім'ї. відсутності темношкірої мужності.
Є певні аргументи, що доводять,
що 1939 рік — найкращий рік в історії кіно.
Але це аксіома, що 1939 рік затвердив кіностатуру Америки,
як світового міфотворця.
Мене так не приваблюватиме жоден період, що включає «Звіяні вітром».
Люди, які керували студіями, створили міфологію попкультури,
що дала їм шанс якнайдалі утекти від свого коріння.
І вони можуть утілити зверхню версію Америки в реальність,
Америку, якої ніколи не існувало,
але більшість вірить, що вона все ж була.
Мабуть, більшість людей досі вірять.
У 1939 році студії почали штампувати фільми,
які вважали духовними й художніми,
і були спрямовані на масову публіку й викривлені міфи.
Я знаю, Геку. Я її раб.
Та іноді я задумуюся, чи це справедливо.
Це крок від привласнення до культурного колоніалізму.
Білі можуть набагато краще працювати з твоєю культурою. Латиноамериканці,
тихоокеанські острів'яни…
Пані Дороті Марч,
в ролі Білла Робінсона,
короля Гарлема.
…темношкірі.
Сильний удар під виглядом компліменту.
Найважливіше те, що в 1939 відбулася передача,
яка закріпила потужність головного й виснажливого міфу
щодо місця темношкірих у соціумі.
Час іти!
-Хто сказав, що час іти? -Я сказав, що час іти.
Я головний. Це я кажу, коли в Тарі настає час іти.
Час іти!
Вони були адаптаціями книг.
Найкасовішим фільмом усіх часів до 1925 року
був «Народження нації» Д. В. Гріффіта.
Ще більшим хітом став «Звіяні вітром» 1939 року,
який залишався найбільшою касовою сенсацією до 1965 року
й знову став чемпіоном у 1971 році.
У 1972 році мав відбутися розквіт кар'єри Руперта Кросса.
Його фанати Джек Ніколсон, Роберт Таун і режисер Хал Ешбі
створили роль для Кросса в адаптації «Останньої деталі».
Але Кроссу діагностували лейкемію ще до початку зйомок.
Зйомки відклали, сподіваючись, що він зможе взяти участь,
але Кросс помер до початку зйомок.
У статті журналу «Есквайр»
Ешбі згадував про гумор і грацію Кросса перед обличчям смерті.
Вигадали фразу «їдкий ліризм»,
натхненні поглядами Кросса, і, щоб підсумувати стиль Ешбі.
СОРОК ЧЕТВЕРТА ЦЕРЕМОНІЯ «ОСКАР»
Айзек Гайз скористався виступом на «Оскарі» 1972-го,
коли став переможцем «Найкращої пісні темношкірого»,
щоб показати велич альбому Hot Buttered Soul усьому світу.
Я в захваті сиджу вдома й дивлюся,
як Гейз перетворює рабські ланцюги на суперзіркову кольчугу,
це було схоже на комету, яка врізається в Землю,
зміна атмосфери,
що давала нам знати, що все назавжди зміниться.
Це був запаморочливий мікс,
що ввів елемент, що зробив темношкіре кіно привабливішим,
ніж так звані мейнстримні фільми.
Цей елемент — героїзм.
А тепер, таргане, пройдемося по цій фігні з початку.
На відміну від білих колег,
які носили страждання як прикраси,
темношкірі грали антигероїв з упевненістю, що межувала з героїзмом
і потім його перетнула.
Ти повернешся.
Бо ти говорила лише про братське кохання й мир.
Нічого не змінилося, тому працюй,
щоб втілити балачки в життя. Ми не можемо повернутися в нікуди,
бо ніколи не мали з чого йти.
Слідом за «Шафтом» з'явилися бронзові рімейки фільмів-нуар.
«Кілер» — втілення «Прибрати Картера».
Ти справжня суперзірка, крихітко.
«Бриз» — ще один рімейк «Асфальтних джунглів»,
що зробив цей термін буквальнішим,
ніж «нова хвиля» кіно могла собі уявити.
У цих фільмах протагоністи вступали в кадр
з розв'язністю, яку не дозволяли у фільмах про верх суспільства.
Не хочу казати,
але я такий гарний покидьок.
Так!
І цей рік чорного кіно змінив увесь кінематограф назавжди.
Уперше темношкірі жінки були номіновані на кращу жіночу роль.
Діана Росс за найкращу головну роль
і божественна Сіселі Тайсон за роль у «Саундері»…
Ми ще не скоро збиратимемо врожай, пане Перкін.
Тоді Нейтан має бути вдома.
Якщо він не прийде, повірте, ми з дітьми все зберемо.
У мене не було можливості зустрітися з пані Сіселі Тайсон.
Вона нагадувала мою бабусю.
Вона просто уособлювала елегантність і королівську манеру
того, як вона рухалася й говорила.
Ні.
Хочу спекти торт для Девіда Лі, щоб він відніс його татку.
Було приємно бачити Сіселі. Бо я виросла на Сіселі Тайсон.
Було приємно бачити нас.
Ці фільми були про нас.
Не звикай до цього місця,
де б ти не був, я тебе любитиму.
…що приніс її колезі Полу Вінфілду номінацію на найкращу чоловічу роль.
У дитинстві мене не приваблювали фільми, де ми були жертвами,
де були безсилі. Я не хотів цього в дитинстві.
Я передивився «Саундер» і ціную його більше в дорослому віці.
Я побачив те, чого не бачив у дитинстві.
Діана Росс була номінована на найкращу жіночу роль
за першу головну роль у фільмі про Біллі Голідей,
«Леді співає блюз» від «Мотауну».
«ЛЕДІ СПІВАЄ БЛЮЗ» РЕЖИСЕР: СІДНІ ДЖ. Ф'ЮРІ
Цей фільм не був, як багато інших, про те, як це — бути чорношкірим.
Ішлося про талант.
Це були костюми Боба Маккі, гламур Діани Росс
і, знаєте, Біллі Ді Вільямс.
Френк Ябланс керував «Парамаунт».
Побачивши чорновий варіант фільму, він сказав Беррі Ґорді,
що вони не збираються вкладати більше.
І Беррі Горді сказав Френку:
«Ми ще не закінчили. У нас багато роботи».
І Френк сказав…
Я не буду переказувати, що насправді сказав Френк,
але, по суті, сказав, що це те саме, що заразитися гонореєю і передати її мені.
Бо ми ніколи не витрачали стільки грошей на, як їх називали, фільми про чорних.
Він сказав: «Френку, що я можу зробити?»
А він: «Випиши чек на два мільйони, і роби, що хочеш».
І він так і зробив.
«Леді співає блюз» — перше повномасштабне гламурне шоу,
неймовірний початок появи гламурних фільмів про чорних.
Згадуючи Діану Росс, я згадую про моду,
і те, скільки разів використовувала її образ,
для червоних доріжок, фотосесій
чи різних персонажів, яких я створюю.
Її рухи пальцями, зачіска й таке інше,
і я подумала: «Боже!»
Яка ж вона актриса.
Не лише для Росс, а й для її колеги,
буквального втілення високого, чорного, гарного чолов'яги —
Біллі Ді Вільямса.
Коли Біллі Ді Вільямс з'являвся,
то усі жінки Голлівуду кричали від захвату…
А я думала: «Боже! Що відбувається?»
Коли я спускався сходами, то закохувався сам у себе.
Казав сам собі: «Боже ж ти милостивий!»
Я був вражений.
Хочеш, щоб у мене рука відпала?
Коли казав: «Хочеш, щоб у мене рука відпала?»
Я не міг стриматися.
Я сміявся, бо на мене світило особливе світло.
Це ж було ще те старе кіно.
У мене наче була істерика. Мені довелося стримуватися.
Мені було дуже смішно, бо раніше
зі мною такого ніколи не було.
У жодному фільмі, де я знімався, такого не було.
Талант темношкірих розкрився у 72-му році.
Драматург Лонн Елдер III був номінований за сценарій «Саундеру»,
і, що важливіше, у цей рік першу чорну жінку номінували за написання сценарію.
Це Сюзанна де Пасс, членкиня команди сценаристів «Леді співає блюз».
Цей випадок був єдиним в історії, доки Ді Різ не була номінована у 2017-му
за сценарій «Ферми "Мадбаунд"», тепер вона
друга темношкіра жінка, номінована за написання сценарію.
Пан Ґорді дав мені сценарій і сказав:
«Прочитай і скажи, що думаєш».
Я була налякана,
бо гадала, що сюжет стереотипний.
Сприйняття та протиставлення того, ким ми є, і ким можемо бути.
Я почав працювати з Сідні Фурі. Потім з'явилася Кріс Кларк.
Вона була художницею та дуже яскравою жінкою.
Ми з нею стали командою.
Початок найважливішої історії цієї ери знаходиться тут.
Саме жінки починають вносити головний внесок.
Окрім нагород, і фільми 72-го року були приголомшливими.
«БАК І ПРОПОВІДНИК» СІДНІ ПУАТЬЄ
Вестерн «Бак і проповідник», де режисером був Сідні Пуатьє,
де знявся він самі Гарі Белафонте.
Белафонте мав завищені очікування щодо цього фільму.
Найбільше засмутило те, що чорна громада фільм не підтримала.
Саме тоді з'явилося почуття того, що мене зрадили.
Я думав: «Чому чорна громада не підтримала цей фільм так,
як білі підтримали "Буч Кессіді й Санденс Кід"?
Він же такий схожий на наш». Але не підтримали.
А потім я зрозумів, що в мене на шляху є кілька ворогів:
сприйняття чорними самих себе
і сприйняття чорних світом.
Фред Вільямсон знімався у вестерні про помсту рабів «Легенда про ніґера Чарлі» —
назва, яка була зухвалою і обурливою, навіть тоді.
До речі, назву змінили.
Фільм тепер називається «Легенда про чорного Чарлі».
Цей нахабний плакат з дагеротипним нахилом усе каже сам за себе.
«Попередьте Захід. Ніґера Чарлі більше не тікає».
Тепер чорні з'явилися і в фільмах жахів,
на чолі з Вільямом Маршаллом у трагічній ролі вампіра Блакули.
Рабство — це заслуга.
«Заслуга»?
То для тебе жорстокість — це «заслуга»?
Я завжди думав, що плюс інституційного расизму,
який не давав чорним грати головні ролі в фільмах жахів,
для афроамериканців — це приховане розуміння,
що ніяка надприродна сила чи одержимість
не може бути жахливішою за рабство
чи експеримент Таскігі,
чи Емметта Тілла, невинного чорного,
який став жертвою монстрів, яких боялися б і в фільмах,
якби ті їх не прославляли.
Преса чорних змусила популярні медіа
розкрити всі деталі смерті Емметта Тілла
та сприяла появі фільмів, що розповідали про жахи
типу рабства та інституційної жорстокості.
І саме такої бурхливої реакції кінематографу на смерть Тілла
і чекала чорна аудиторія.
Факт того, що це ніколи не траплялося, вказував на справжню владу в Голлівуді.
Я пам'ятаю те, що справді мене пробудило.
Це було фото Емметта Тілла в журналі «Джет».
Наступного дня я змінився до невпізнаваності.
Я досі пам'ятаю ті зображення Тілла.
У той день я зрозумів, що, певно, відчувала його мати.
Пам'ятаю, як у дитинстві я гортав журнал «Джет» і побачив там тіло Еммета Тілла.
Це мене так вразило.
Ми настільки часто бачили страждання, що вони перестали якось впливати,
і ми могли спостерігати за ними, бо знали, що це повториться.
Але випадки ставали більш особистими. І це вже була демонстрація…
Зневажливого ставлення людей одне до одного загалом.
І цей терор чітко проявив себе
з виходом What's Going On Марвіна Ґея.
Він перший співав про соціальний протест, як про спокусу,
а не спосіб ствердження.
Ґей випустив ще один чудовий альбом у 72-му.
Цього разу саундтрек
дав можливість повернутися до джазового спадку чорних.
«ПРОБЛЕМНИЙ ХЛОПЕЦЬ» (1972) РЕЖИСЕР: ІВАН ДІКСОН
Часто на створення саундтреків до фільмів про чорних впливав What's Going On,
один з найпрекрасніших і найреволюційніших поптреків чорних,
тож Мартін Ґей вирішив зробити те саме.
Він продовжує співати про життя чорних,
почавши з What's Going On до саундтреку до фільму «Проблемний хлопець».
Саундтреки до фільмів, що з'явилися після,
продовжували оспівувати наслідки гноблення чорних,
про які він співав раніше.
«КРУТИЙ» (1972) РЕЖИСЕР: ҐОРДОН ПАРКС МОЛОДШИЙ
За іронією долі найголовнішим у цих піснях
став митець, який сильно вплинув
на те, щоб Марвін Ґей змінив свою кар'єру поп-співака.
Приємний фальцет співав про важку долю темношкірого населення.
Хіба я не чистенький? Негідник Я такий крутий, такий злий
Непоганий з мене дилер «Крутий» поганець перед вами
Там є іще «закладка»…
Опис звичайного життя у піснях Кьортіса Мейфілда
і войовнича відмова піддаватися інституційній інерції
була присутня впродовж всієї його сольної кар'єри.
За те десятиліття Мейфілд створив 20 альбомів,
серед яких було п'ять саундтреків.
Його нестримна відвертість та проникливі тексти пісень
задали ритм усім чорним фільмам.
«Крутий» і став прикладом для всіх інших музикантів.
Мейфілд зробив, як Мелвін Ван Піблз, і випустив саундтрек до фільму
до виходу на екрани самої кінострічки.
Оскільки трек став дуже популярним,
то він і став своєрідною візитівкою і рекламою для фільму.
Джон Келлі, який керував «Warner Bros.» у 1970-х,
вважав, що саме «Крутий» створив тренд
випускати саундтреки, щоб породити цікавість до фільму до його виходу.
Настрої музики Мейфілда,
які драматизували й коментували життя головного героя,
добре доповнювалися реалістичними кадрами
оператора Джеймса Сіньореллі.
Одну з найкращих сцен з переслідуванням без каскадера
у партизанському стилі зйомки створив саме Сіньореллі.
У нього був маршрут утечі. Переслідував Джиммі.
Ми стояли, і Рон сказав: «Я можу перестрибнути паркан».
Ось так. Це була репетиція.
Звісно, дубль був лише один.
Це було поєднання двох різних естетик.
Перша — документальна зйомка,
особливо створена Лікоком, Пеннебейкером, Мейзлом.
І, звісно, мною, ще Бобом Ельфстромом.
Те, що ми всі робили, вилилося в окрему техніку зйомок художніх фільмів,
особливо за межами знімальної студії.
Застосували імпровізаційний підхід Сіньйореллі
та інші види зйомки в «Крутому»,
такі, як сцена з Шейлою Фрейзер і Роном О'Нілом,
що демонструвала відверту, пристрасну любов чорних.
І я від тебе це відчуваю.
Я бачу, що з тобою це робить, бачу, як наркотики допомагають триматися.
Я не хочу лізти в особисте.
Я лиш хочу допомогти з проблемами.
Я сказала: «Щойно зникне піна,
ми спинимося і знову її додамо, бо я не хочу, щоб мене бачили».
Не знаю, про що я думала. Було важко всю мене там не побачити.
А я тоді не знала, що на прем'єрі
цю сцену взагалі покажуть у слоу-мо.
Колись Джудіт Кріст сказала:
«Це була найгарніша й найеротичніша сцена в історії кіно».
Річард Раундтрі допоміг мені пройти прослуховування.
Сказав: «Заходь, наче роль уже твоя».
Я сказала: «Гаразд».
Тож я зайшла й поклала ноги на стіл
Сіґа Шора і сказала: «Знаєте що?
На інших можете не дивитися, роль моя».
Ґордон сказав: «Ти впораєшся!»
Після цих слів я була в такому захваті,
а тоді він мене позвав, вибачився і сказав:
«Вибач, Сіґ Шор хотів не таку акторку.
Хотів, щоб вона була дуже хтивою».
Мене це так засмутило, я змінила…
У мене було два телефони, я змінила обидва номери,
щоб більше ні з ким не говорити.
Десь через три місяці якийсь хлопець підійшов до мене і сказав:
«Я продюсер». А я така: «Рада за тебе».
А він: «Як тебе звати?» Я сказала.
Він такий: «Боже!
Ми шукали тебе три місяці.
Намагалися тебе знайти». Сказала: «Хто "ми"?»
А він: «Я — продюсер "Крутого"». А я…
Щойно я прийшла додому, мій телефон розривався.
У результаті Джон Келлі сказав, що «Крутий» —
незалежний проєкт, який «Warner Bros.» купив за 150 000 доларів,
це був мізер навіть для 1972-го,
а зібрав він близько 30 мільйонів доларів.
У фільмі грала велика кількість білих.
Це був єдиний спосіб зібрати 19–20 мільйонів.
Ми були в Бостоні 17 тижнів.
І за три тижні в Бостоні всі чорні скінчилися.
Інша назва «Суперфлай» — сленг кокаїнових наркоманів.
Фільм — історія чорного наркоторговця з Нью-Йорка.
Проти фільму рішуче виступив Р. Л. Лівінгстон
з «Асоціації кращого впливу» у Форт-Ворті.
Я не знаю, на що здатна ця рада, але я звертаю на це вашу вагу,
бо це міська рада Форт-Ворта,
і саме ви розв'язуєте тутешні проблеми.
Сподіваюся, що ми вирішимо це питання, аби місцеві жителі
не протестували проти такого бруду у спільноті.
Твоя роль у «Крутому» позитивна чи негативна?
Звісно, позитивна, інакше я б ніколи не взявся за цей фільм.
Коли ми його знімали,
то показували реальне життя, без прикрас,
і ми очікували, що через це фільм засуджуватимуть.
Але з моїх спостережень
«Крутого» часто критикували
за інші речі.
Не такий літак чи рівнина, а це ж не стосується суті.
Вони знімають фільми, залучаючи чорну громаду.
Ми втомилися від білих, що знімають фільми про чорних,
а потім, виявляються, вони експлуатують чорних.
А чорні для масовки з Окленда, Берклі та інших районів,
отримували лиш десять доларів на день. А мали б 50.
Гадаю, всі митці, оскільки я знаю їх особисто,
відповідальні люди, які стурбовані тим, що відбувається в чорних громадах.
Ми, звісно, самі не можемо зняти фільм.
У створенні фільму беруть участь багато інших складників,
найважливішим з яких, гадаю, є величезні суми грошей.
Футболісти, що стали зірками кіно, Джим Браун і Фред Вільямсон,
того року знялися у двох фільмах,
назви яких були досить синонімічними.
Як і «Шафт», продовження якого «Рахунок Шафта»,
звучить наче пригодницький фільм за участі спортсмена.
І ці фільми носили на собі тягар «блексплуатації»,
явища, що одночасно прославляло й принижувало чорних акторів.
Хоч ці фільми й були невіддільною частиною попкультури Америки,
про них рідко говорили в основних ЗМІ,
окрім, звісно, аби створити паніку.
Коли чую слово «блексплуатація», то згадую про продаж «чорноти».
«Як же упакувати й продати "чорноту"?»
«Експлуатація», бо сценаристи, продюсери
й режисери були білими. Вони створювали фільм для чорних,
він їм подобався, а творці добряче заробляли,
але не ми.
Хіба це не експлуатація?
Хоча «блексплуатація» часто викликала суперечки й осуд,
фільми часто приносили популярність і гроші.
ЧОРНІ ФІЛЬМИ — ХІТИ КАСОВИХ ЗБОРІВ
Популярні фільми стали класикою, де знімалися білі, яким набрид героїзм,
стати антигероями, щоб боротися з цією проблемою,
і разом з цим вони розчаровували глядачів.
Чорні зірки, і дивно, чому це не зняли тоді фільму з такою назвою,
показували іншим переваги природної еволюції,
демонструючи впевненість, роблячи героя центром уваги.
Звісно, у сцені п'яти сімей з «Хрещеного батька»
Френсіс Коппола демонструє бездумність персонажів,
і це мали б сприйняти як образу, а не схвалення.
У моєму місті ми продавали наркоту темношкірим і кольоровим.
Вони все одно тварини, тож хай втратять душу.
Але навіть розуміючи задум,
почуте сприймається важко. Але це ставить питання, на яке відповідають чорні фільми.
І це — згубний вплив наркотиків.
Ні! Заради Бога!
«ЧОРТІВНЯ У ГАРЛЕМІ» (1973) РЕЖИСЕР: ЛАРРІ КОЕН
Чорні фільми створили клас борців, якого раніше не було.
Чорні більше не мали шукати в історіях той підтекст,
що б пояснював, чому чорним давали лиш незначні ролі.
Тепер вони справедливо грали головні ролі.
І в той час, коли найвідомішим героєм фільмів був Бонд,
Джеймс Бонд, якого в 1973-му зіграв Роджер Мур,
головним його суперником був
і до тепер є чорний злодій, якого грав Яфет Котто
в мінливому світі, де жив Бонд.
Як несподівано.
Чорні фільми зображували дилеми життя міста,
злочини й боротьбу з наркоторгівлею.
У цих фільмах афроамериканські лідери боролися.
Було ясно, що копи не допоможуть.
Вони часто були байдужими й корумпованими.
Джим Браун грав м'ясника
в фільмі «Грабіж м'ясника», який доповнювали пісні стилю фанк Дж. Брауна.
У фільмі «Хіт»! Біллі Ді Вільямс грав агента ЦРУ,
який завербував групу поранених людей
під час боротьби з міжнародними наркодилерами.
-Його донька померла через наркотики. -Нащо мене вбивати?
Я простий робітник.
Для цього потрібна була така ментальність,
аби він зміг використати потрібні навички
для виконання місії.
Це дуже цікаво.
У темношкірих хлопців, як я,
ніколи не було такої можливості.
Сідні хотів, щоб я зіграв цього персонажа,
він відчував, що я підійду.
Я використовував цю можливість сповна.
Знову ж таки, це була можливість показати те, що зазвичай не бачать на екрані.
Гадаю, цього додає та вразливість. Гадаю, що це вона і є.
Вона робить персонажа не просто безжальною особистістю.
У «Війні Ґордона» були чорні ветерани В'єтнаму,
що використовували навички, аби відстрілюватися від наркодилерів.
У фільмі були неймовірно візуально гарні моменти,
які з того часу цитували в різних фільмах.
«Нью-Джек-Сіті» — один з прикладів.
Пісні Анжело Бадаламенті, який згодом працюватиме з Девідом Лінчем.
Запальничка є?
Та макґіверська сцена з аерозолем,
яку можна сприймати як знак забруднення середовища,
потрапив у незліченну кількість бойовиків.
Люди різних рас дивилися ці фільми,
бо вони бачили адреналін акторів,
багато з яких виходили з театрів і були раді зніматися в фільмах.
Постійний срібний призер, Красунчик Тоні!
У «Сутенері» Дік Ентоні Вільямс, Красунчик Тоні,
такий же переконливий, як герої гангстерських фільмів у 30-х.
Він казав, що так чудово грав, бо хотів зобразити
версію Едварда Робінсона з бідного району, додаючи фрази, що він чув з дитинства.
Наступного разу, коли почуєш, що дорослі говорять,
то замовкни. Ясно?
Вплив такої лаконічної гіпермаскулінності
відчувається через десятиліття у репліках, що наче написані для чорних,
навіть, якщо це не так.
-Хочете, щоб я його застрелив? -Чорт.
Як застрелиш мене уві сні, то прокинься і вибачся.
І все стало ясніше, коли Едвард Робінсон з'явився в «Чорному Цезарі».
Не дивляться на мене, на мій ніс, обличчя, на мою бідну ногу.
Знають лиш, що я чорний.
Уявіть, якби той, хто надихнув Коена написати «Чорного Цезаря», Семмі Девіс,
знімався у фільмі, який сам започаткував,
але Коен взяв на роль Чорного Цезаря Фреда Вільямсона.
І коли керівництво попросили врахувати різницю розмірів Вільямсона і Девіса,
то голова студії замислився і сказав:
«Хай Фред кульгає».
Документальний фільм 1973-го «Врятуйте дітей»,
знятий на мітингу організації PUSH 1972-го,
де виступали всі: від Джессі Джексона до The Jackson 5,
від Ненсі Вілсон до Зулеми, тут музика й прогресивна політика єдналися.
Це був величезний захід.
Ми почали з «Мотаун». Ми запросили Марвіна Ґея,
гурт Temptations,
Gladys Knight & the Pips, таких співаків,
і люди захотіли брати участь у заході.
У Кларенса була звукозаписна компанія, він привів Білла Візерса, Ненсі Вільсон
і Семмі Девіса молодшого.
Квінсі теж брав участь, і він привів Роберту Флек
тож ці неймовірні співаки почали співати разом.
Цей захід перетворився на неймовірний збір
найкращих музикантів того часу.
Це було неймовірно. Масштабно. І це був величезний успіх,
бо всі ці музиканти були на піку кар'єри.
Їхній артистизм зашкалював. Це було неймовірно.
Темношкірі персонажі жінки мають бути впізнаваними
не лише через зв'язок з чоловіками.
Тепер вони не доповнювали чоловіків, а окремо боролися проти юрби каскадерів.
Це стало переломним моментом для чорних акторок, він породив героїзм,
що дав можливість заступити самопожертву прямотою.
До цього фільми поєднували жіночність чорних з романтизованим мазохізмом.
А тепер глядачі побачили щось зовсім нове.
Чорні фільми… Це еволюція.
Ці фільми все раптово, автоматично не змінять,
ні, бо такого взагалі не буває,
усьому потрібен час. Прогрес має бути повільним,
щоб бути постійним і приносити користь,
тож доведеться зачекати.
Є ще стільки нереалізованих можливостей, коли ми говоримо про темношкірих акторів.
Для мене все це — нове. Я нова акторка,
лише почала працювати,
і я ще стільки всього не спробувала.
Я ще багато чого маю навчитися,
щоб мати звання справжньої акторки.
Лоренс Олів'є якось сказав:
«У юності ти соромишся грати героя.
Ти це відкидаєш. І лиш у старшому віці
починаєш розуміти всю красу героїзму».
Чорні актори не лише розуміли цю красу, а й приймали її
завдяки тому спільному бажанню мати героя.
Америка, у стані невизначеності, з радістю приймала тих чорних героїв,
які з'являлися на екранах під динамічну й піднесену музику.
Пам'ятайте, що саме «Шафт» врятував MGM від банкрутства.
І новоприбулою до цієї незвичної громади,
яка переосмислила сенс досягнень та слави в кіно, була Пем Грієр.
У 1970–73-х вона знялася в семи фільмах,
і кожного разу роль була все вагомішою.
У 70-х вийшла стаття журналу «Есквайр»
про висхідних зірок, які змінюватимуть кіно.
Сюди входив Стівен Спілберг, який закінчував фільм «Щелепи»,
Джордж Лукас, який починав роботу над «Зоряними війнами»,
Пем Грієр була однією з небагатьох акторок, яку описали:
«Одна з трьох акторок, чиї фільми приносять гроші.
Дві інші — Барбра й Ліза».
Грієр сказала: «Я — єдина жінка в кіно, яка не виступає жертвою.
Я хотіла отримати основні ролі й постати в образі жінки-пантери».
Так написано у статті.
У 73-му вона знялася у «Кричи, Блакула, кричи»…
У мене така гарна супровідниця,
боюся, що не зможу зосередитися на картинах.
Як вам таке?
І в «Чорна мама, біла мама».
Та в дупу собі це запхни. Ходімо!
Але саме через «Коффі» вона стала зіркою кіно.
Тоні Моррісон якось сказала мені: «Не можна називати
таких персонажів Грієр, як Коффі, "засранками".
Це принижує її заслуги як актриси». І що важливіше, вона вважала, що гра Грієр
розкриває моральні складнощі, створені вимогами до жінок.
Те, як важко їй було зберегти рівновагу,
взяти закон у свої руки й боротися зі зрадою,
вона втілила у грі, коли мстилася за смерть сестри,
це була метафора ролі чорної жінки
як захисниці й годувальниці одночасно.
-Ну ж бо. -Гові, що ти робиш?
Повертайся спати…
Коффі, ти маєш зрозуміти. Я думав, ти померла!
Але часто й урешті насамоті.
Вона йшла далі. Надіюся, аби доєднатися до спільноти.
Могла б стати архангелом, що врятує людей від кінця світу.
Завжди підтримала б темношкірих.
«Коффі» дає Грієр ту мить перепочинку
на фоні гарного, як з листівки, краєвиду.
У 1973-му настала пора зруйнованих можливостей,
типу «Шафту в Африці» й реакцій глядачів на чорні бойовики,
типу адаптації п'єси «П'ять з чорного боку руки»,
де знявся молодий Глінн Турман.
Як я почувався?
Здається, це було мільйон років тому.
Чудово, що все сталося саме так,
що я зміг попрацювати з такими чудовими, відомими людьми,
розумієте.
І це…
Це ввійшло в історію…
Я починав зніматися і не думав, що це буде так важливо.
Я робив це,
щоб вижити.
Ти молодий.
Хочеш почати вести бізнес.
Намагаєшся стати на ноги,
робиш так, щоб тебе помітили.
І з'являється фільм, що став відповіддю на загадку.
Що вийшло б, якби зірка
жахливого ситкому про Другу світову
й редактор цього ж шоу створили фільм?
Іван Діксон, що лишив фільм «Герої Хогана», і редактор М. Кан
працювали разом над «Проблемним хлопцем». Але проєкт мрії Діксона був адаптацією
агітаційного сатиричного роману Сема Ґрінлі «Страшко біля дверей»,
у якому чорний, завербований ЦРУ,
використовує тактики агентства на вулицях задля революції.
Боротьба Діксона за завершення проєкту сама могла б стати сюжетом фільму.
Нарешті зібравши гроші на половину фільму, аби зацікавити студію розвитком дій,
улаштував торги. Виграла United Artists, і він мав гроші на решту.
За словами Діксона, студія була приголомшена фільмом,
який, як вони боялися, може створити бунти й позови,
а не ажіотаж у прокаті.
Там була репліка, яка, гадаю, увійшла до історії кіно,
як: «Пропозиція, від якої не зможеш відмовитися».
Пам'ятайте,
що чорний, замаскований під прибиральника чи працівника,
може пройти будь-куди в цій країні.
А усміхненого чорного взагалі ніхто не помічає.
Зал вибухнув після цих слів, коли я дивився фільм у Детройті в 73-му.
Ці слова й досі, десятиліття потому, викликають бурхливу реакцію.
Назву останній альбом «Страшко біля дверей».
Він використав їхній розпорядок, ставши політичним символом чорних у ЦРУ.
-Чесно… -Так.
Чесно кажучи. Нафіг.
Обернув це проти них.
Діксон сказав мені, що коли «Страшка» перестали показувати,
United Artists покликали його й сказали,
що за фільмом стежила розвідка США,
тобто фото мене
й моїх шкільних друзів було десь у Ленґлі.
Цей фільм викликав такий фурор,
що Діксон подумав, що його кінокар'єра закінчилася.
Фільм про повстання сприйняли так,
ніби він і є повстання.
Не здавайся,
поки не переможеш
або не помреш.
«Страшко біля дверей» увійшов у жанр шпигунських трилерів
за участі чорних,
і змусив глядачів поглянути на те, наскільки вузьким до цього був цей жанр.
У «Ганджі й Гесс» поетичні, реалістичні, жорсткі візуальні образи
підтримують постійний плин емоцій.
«ГАНДЖА Й ГЕСС» (1973) РЕЖИСЕР: БІЛЛ ҐАНН
Дуейн Джонс, непохитний і рішучий, як убивця монстрів у «Ночі живих мерців»,
тут грає роль монстра. Його рішучість зберегти живість душі
поки сюжет переходить від мрій до кривавої реальності,
став метафорою життя Білла Ґанна,
сценариста, режисера й актора фільму.
Але справжнім жахом для Ґана стало те, що його тріумфальну роботу видозмінювали,
і кожна версія була гірша за попередню.
Це повністю спотворювало його творіння.
«КРИВАВА ПАРОЧКА»
Ґан продовжував працювати в кінематографі навіть після режисерського дебюту «Стоп!»
Ізмаїл Рід пише: «Warner Bros. так засмутив фільм, що вони його не випустили,
а Ґан мав повернути плату за сценарну роботу й режисуру».
А 1974-ий став новим роком змін для фільмів про чорних.
«ЧОРНА ШІСТКА»
«ВИБУХОВИЙ ДЖЕКСОН»
«ВІЛЛІ ДИНАМІТ»
А ця люб'язність Даєн Керролл
у ролі втомленої, але рішучої мати шести у «Клодін».
-Вибачте, цей номер відключено. -«Відключено»?
Даєн Керролл, чия краса ставала ще яскравішою завдяки її спокою,
була однією з тих, хто вирішив позбутися своєї цивілізованої природи.
Будь ласка, Френсісе! Не роби цього! Тебе ж струмом вдарить!
Бувши головною героїнею цієї драми, Клодін боролася з соціальною системою
і життям вулиць Чикаго заради своїх дітей.
І вона перемогла, бо її діти лишилися живими.
За старання Керролл номінували на «Оскар» за найкращу жіночу роль.
Також «Клондін» пощастило, що один з п'яти треків писав К. Мейфілд.
Це був пісенний цикл, де кожна пісня
озвучена з точки зору персонажів. Виконували їх Gladys Knight & the Pips.
Одна з пісень утілювала багатовіковий страх кольорових людей.
Бути невидимим
Це моє право на славу
Дівчиною без імені
Мені пропонували роль у «Клодін»,
тоді Клодін мала стати Діана Сендс.
Але вона померла.
Вони передумали й знайшли інших акторів.
Тобто вони…
Я мав стати
другим після найменшого сином,
але після цього роль мені не дали.
Акторів змінили.
Фільм, що ховався за жанром бойовика й заінтригував усіх, —
«Нелегка трійця», що об'єднала Джима Брауна,
Фреда Вільямсона
й кучерявого бійця Джима Келлі.
Три міста, і нас троє.
Вони змагаються з неонацистами,
що виробляють отруту, яка вбиває лише афроамериканців,
яку мали б вилити в системи водопостачання в Детройті, Вашингтоні й Лос-Анджелесі,
і всі міста підозріло скидалися на Лос-Анджелес.
Я думав, що це найсмішніше, що я бачив,
поки батько не пояснив мені експеримент Таскігі,
і «Нелегка трійця», виявилося, несла виправдану параноїдальну думку автора,
науковий термін цієї параної — «афроамериканець».
У 1974-му фільм вийшов з дуже сумною приміткою —
один з останніх фільмів Діани Сендс.
«Солоденька» — безладна суміш шпигунського фільму,
мелодрами-бойовика й родзинки у вигляді дотепних персонажів.
Початок настільки невпевнений, що там сам фільм розкаже вам про себе.
Привіт, як справи?
Мене звати Джей Ерік Белл, і я щойно повернувся з Бейруту, Ліван,
зі знімального майданчика «Солоденька, солоденька».
Сендс почала й завершила кінематограф 74-го.
Одну з останніх ролей вона зіграла в «Віллі динаміті»,
де зіграв актор Роско Орман, відомий зараз іншою роллю.
Коли Віллі покинув останню сцену, то я пожартував,
бо за рогом, куди він повернув був великий жовтий птах.
РОСКО ОРМАН АКТОР
Але це правда.
Того року після «Віллі Динаміту»
я став Ґордоном у «Вулиці Сезам».
«ВІЛЛІ ДИНАМІТ» (1974) РЕЖИСЕР: ҐІЛБЕРТ МОСЕС
Шукаєш роботу?
Вогник в очах Ормана, коли він грав Віллі,
свідчив про бажання працювати партнером,
чия сильна могутність збігалася з його холоднокровною кмітливістю.
Мені пощастило працювати з однією
з найкращих акторок усіх часів.
Діана була такою розумною і освіченою
з точки зору гри й…
Вони з Лоррейн Хенсберрі дружили, і з Сідні, Рубі, Оссі. Усі дружили.
Вони й стали моїми наставниками.
Віллі був чудовим актором. А те, як він біг сходами… Наче Баришніков.
Взуття на платформі, з підборами…
Зараз би я собі всі кістки поламав.
Режисер «Трійці», Ґордон Паркс молодший,
того року зняв ще один фільм «Томасіна й Бушрод» —
афроцентричний і пасторальний вестерн,
який став чорною версією «Бонні й Клайда», і де знімалися
двоє найгарніших людей західної Америки.
Вонетта МакГі та Макс Джулієн утікали від поліції.
У їхніх спільних сценах перепліталася гра й справжня хімія між ними двома.
Як справи, пане Бушрод?
У мене все добре, Томасіно. Не думав, що побачу тебе знову.
А ось я.
Така гарна.
Дуже красива.
Млосний саундтрек створив Артур Лі,
а сценарій сам Макса Джулієна.
«Томасіна й Бушрод» — дуже веселий фільм.
Макс Джулієн був чудовою людиною
і сміливим інноватором.
Він був і продюсером, і сценаристом фільму.
Він був головним.
З усіх фільмів «експлуатації чорних» загалом,
Макс був одним з небагатьох чорношкірих, які контролювали свій фільм самі.
Я знав одне. Знав, що Макс і Вонетта — революціонери.
Макс казав: «Такої фігні не робитиму».
І не робив, і…
Казав: «Самі все зробимо».
В адаптації автобіографічної книги
«Освіта Сонні Карсона»
юний головний герой переживає важку долю чорношкірого чоловіка.
Сам фільм — це щось між жорстоким і поетичним.
Цього разу режисер Майкл Кампус, який також зняв «Сутенера»,
розповідає історію чорного який не може обдурити тюремно-промисловий комплекс,
і мало не вмирає від ув'язнення.
Для Сонні вакциною стала зміна одного міського племені на інше,
де він проявляв себе.
Одна з найжахливіших сцен показує підлітка Сонні,
який біжить попри побої, аби його прийняли в банду.
Водитимешся з «Лордами», згодом з нами зустрінешся.
Важка, чуттєва акторська гра Клентона доводить,
що він розуміє психологічні травми, що лишилися Сонні після насильства.
Він був абсолютною протилежністю героя.
Він грав.
Знаєте. Можна…
Вони це зрозуміли, як і я.
Сказали: «Іди сюди й поговори з нами».
Десятиліття з 1968-го по 1978-й породило стільки талантів,
і тут неможливо не вшанувати
поновлення ролі Сідні Пуатьє,
який зіграв серйозного робітника у «Суботньому вечорі в місті».
З тобою все гаразд?
Усе гаразд.
Обожнюю комедії Сідні.
Панове.
Він неймовірно кумедний.
І мені подобається, що там зображено звичайне, просте життя чорних.
Пуатьє так добре грав,
що зміг удати, що йому незручно в костюмі,
який він із задоволенням постійно носив.
Глядачі були в захваті, що він може висміювати власний діловий стиль,
і він знову став кінозіркою одного з найбільших своїх хітів.
Якщо Пуатьє міг привернути до себе таку увагу
абсолютно в новий спосіб, тоді було можливо все.
ГУЧЧІ
Найважливіше, що сталося в цю епоху,
коли завантаженість та переоцінка стали популярними,
і це було видно в більшості фільмів, —
це радість, яку чорні актори відчули, опинившись перед камерою.
У цей час головних героїв-афроамериканців
було більше, ніж у всіх фільмах 1930-х разом.
Інколи актори кілька разів з'являлися на екранах,
а саундтреки супроводжували їхню появу.
Такі фільми змушували глядачів поводитися, як перед початком танцю в мюзиклі,
коли напруга висить у повітрі.
Саме фільми цього десятиліття дали роботу та змогу чорним проявити талант.
Бо ця індустрія просто б знехтувала ними.
Наприклад, Клівон Літтл…
А де білі жінки?
…чия швидкоплинна мужня енергетика стала причиною
успіху «Блискучих сідел».
А чого ти чекав?
«Вітаю, синку»?
У Клівона Літтла більше не було ролі, де б він показав свої здібності,
на відміну від колеги Джина Вайлдера.
«ОСЬ ТАКИЙ СВІТ» (1975) РЕЖИСЕР: СІҐ ШОР
Сплеск музичного супроводу додав фільму шарму,
там же був найпопулярніший саундтрек чорних того часу.
Режисер знімав раніше «Крутий».
Мюзикл такий легкий, що гурт собі й мовчав.
Але дехто каже, що музика була така виразна, що це й непотрібно.
Духовна атмосфера пісень типу «Ось такий світ» це довели.
Перша велика студійна версія історії рабства,
адаптація «Мандінго»,
раптово з'явилася на екранах, пишно демонструючи жорстокість.
Цю десятилітню літературну сенсацію
адаптував номінант на «Оскар» Норман Векслер.
У фільмі знявся Джеймс Мейсон зі своїм витіюватим акцентом…
Ляж.
Гаразд.
…який уже й не такий дивний після того, як побачиш ці сцени расизму.
Одержимість сексуальністю чорних, висміювання страху перед нею
надихнули на фото відомого фотографа Роберта Маплторпа.
Доказ того, що чорний Ісус — родич воскреслого.
Але чорні фільми поширюються і на нові жанри.
Зокрема це й «Темношкірі» Ральфа Бакші,
де поєдналися мультфільм і реальність, де знявся Баррі Вайт,
актор-сценарист Чарльз Гордоне й Філіп Майкл Томас,
який згодом зніметься в «Поліції Маямі» й придумає акронім EGOT.
Включно з неприємною назвою, експеримент Бакші містить
купу роздумів щодо раси та її ролі в кіно.
Від пародії Брата-Кролика
до Краці Кет.
І ніч за ніччю Малком такий же спокійний.
І, звісно, «Темношкірі» викликали стільки шуму,
їх критикували й ними захоплювалися, що й було метою створення.
Мішок уже заважко нести.
Гарний чи ні, а все ж унікальний.
Раптове втручання поліції в життя чорних
постійно було присутнє в чорних фільмах. У фільмі «Корнбред, Ерл і я»
сюжетом є те, що життя чорного хлопця обірвала куля копа,
тоді така рідко драматизована подія ще зворушувала людей.
А чорні кивали головою у знак поваги.
Сцена, як розбилася пляшка лимонаду,
грубо, але впевнено уособлювала кровопролиття.
У мене досі від неї мурахи по шкірі.
Корнбреде!
Гадаю, це оригінал «Хлопців по сусідству».
«Корнбред, Ерл і я» — трагедія.
«Хлопці по сусідству» теж трагедія.
І між ними майже 20 років різниці.
Не можна їхати в автобусі, не заплативши.
Від популярного «Шафта» й фільмів зі спортсменами,
мода змінилася на реалістичні фільми.
«Кулі Хай» про життя бідних чорних у форматі «Американських графіті»,
зі злетами й падіннями, дорослішанням героїв.
Фільм популяризував і саундтрек від «Мотаун»,
який міг би стати саундтреком до життя персонажів у 64-му,
коли знімали «Кулі Хай».
П'янке відчуття ностальгії охопило чорних глядачів,
які були цьому раді.
Музика від «Мотаун».
На фоні справжнє життя темношкірих,
у фільмі.
Чудово. Прекрасна зміна.
Перше, що я пам'ятаю про знімання, — сцена того, як біжу до автобуса.
Саме так я ріс на Мангеттені.
Ми з командою таке переживали.
Бігли й стрибали на автобус, що їхав Сьомою авеню.
Я цього не забуду.
Але коли ми їхали Сьомою авеню,
то заскакували на автобус, а під нами була бруківка,
тож ми просто вгризалися в той автобус!
Можна мені хот-дог?
Турман грав у комічних, реалістичних сценах,
тож він і став важливим інгредієнтом в «Кулі Хай»,
додавши тонку перчинку.
-Можна кетчуп? -Немає кетчупу.
-Немає? -Саме так.
А підливка? Можна її?
Її немає.
-Немає? -Немає.
-А що є? -Гірчиця.
-Гірчиця? -І все.
Такий популярний заклад, а є лиш гірчиця?
-Саме так. -Я не люблю гірчицю. А ви?
Так, я люблю гірчицю.
Тоді ось. Самі їжте.
І впродовж життя були моменти,
коли я думав: «Ну все, це…»
Потім мені раптом подзвонили.
Навіть не мій агент. Незрозуміло звідки.
«Глінне, тебе шукає Інгмар Бергман».
Я сказав: «Я не в настрої грати. Я сиджу у сраній темряві.
Мої діти голодні. Ми їмо картоплю».
І я поклав слухавку.
Знову дзвінок: «Та справді, Глінне».
Він шукав мене. Він побачив «Кулі Хай»
і зрозумів, що я підійду на роль у його фільмі.
Тож спочатку такі катастрофічні випадки,
а тоді ейфорія.
Цей шлях був…
Це неймовірний шлях.
Ти обурена, ти це розумієш?
Гламур старої школи відновлюють Діана Росс і Біллі Ді Вільямс,
які досить здібно зіграли в романтичній мелодрамі 75-го «Червоне дерево».
Дай їм стиль. Покажи свій шарм.
Здається, чорні чоловіки іноді гадають, що мають…
Може, на це є певна причина. Хоча, певно, є очевидна причина.
Але їм завжди треба показати свою силу.
Вразливість — це чудова річ.
Чудовий інструмент, коли граєш персонажа.
Я теж скучила.
Отакий я. Така я людина.
Я не боюся демонструвати
свої почуття щодо чогось,
якщо вони в мене сильні.
Грай, Семе.
«ПОТЯГОМ ДО ГОЛЛІВУДУ» (1975) РЕЖИСЕР: ЧАРЛЬС Р. РОНДО
Попсоул-гурт, «Бладстоун», головний хіт — Natural High,
вклали, за чутками, гроші у створення зворушливого і дуже дивного мюзиклу
«Потягом до Голлівуду», що став сумішшю кліше кіно 40-х,
і додали в цю суміш себе.
Річайрд Прайор був умільцем гострої культурної критики,
що він довів своїм комедійним альбомом 1976-го Bicentennial Nigger,
і своєю точкою зору на «Втечу Логана»,
яскравий фільм 1976-го, наукова фантастика до появи «Зоряних воєн».
Я ходив на «Втечу Логана».
«Втеча Логана» — фільм майбутнього.
Ніґерів там не було.
Я сказав: «Білі вирішили, що нас тут не має бути».
Тому треба самим знімати фільми. Тоді ми будемо в них.
Люди не хочуть… І пробачте мені.
Люди не хочуть ображати білих.
Хочуть, щоб білі були на їхньому боці,
щоб їм дозволяли знімати ці фільми.
«КІНГ-КОНГ» «РОККІ»
До 1976-го, коли чорні фільми змінили уявлення про ідеальних головних героїв,
популярні фільми їх повернули через вигоду.
Посміхнися, сучий…
«Афера» і «Щелепи», що повернули популярність
білим чоловікам у головних ролях, стали хітами.
Насправді «Щелепи» й «Афера» були зроблені тими ж продюсерами, що й «Віллі Динаміт».
Сюжет «Афери», певно, украли з роману «Трюкач», на який уже зняли фільм.
І до кінця 1976-го
Роккі Бальбоа, герой чорного бойовика, що міг стати популярним,
зіткнувся з незграбним і дурним прототипом Мухаммеда Алі.
Роккі не виграв бій, але отримав «Оскар» за найкращий фільм й успіх у прокаті.
Він наче величезний прапор.
У «Роккі» був чорний чемпіон у важкій вазі,
пародія чолов'яги, прототипом якого був Алі.
Але Алі використовував гумор, щоб обдурити противників,
які намагалися спопелити його поглядом. Він не був клоуном.
Алі знав, що може вдавати, ніби його нічого не турбує,
бо його вміння доведуть його неприборканість,
включаючи готовність прийняти удар, що, може, призвело до хвороби Паркінсона.
Сталлоне був розумним і користувався культурою чорних.
Ідеї типу побиття туші корови в місці для м'яса
і бігу по сходах музею, що Джо Фрейзер виконав першим,
як у книзі «Привиди Маніли».
Як ворог Роккі, Аполло Крід,
Карл Везерс сильно схилився, щоб зрівнятися зі Сталлоне.
Мені самому потрібен був масажист, коли я побачив, як Везерс
зігнувся до рівня кулаків Роккі.
І після 1976-го року режисери не втрачали можливості
привернути публічну увагу мюзиклами.
У «Автомийці» композитор Норман Вітфілд мав перевершити «Шафт і «Крутого»
ефектним фанковим саундтреком, пов'язаним із соціальним контекстом.
І це спрацювало.
«ІСКРА» (1976) РЕЖИСЕР: СЕМ О'СТІН
Пісня «Те, що він може відчути»
була версією групи дівчат пісні Кьортіса Мейфілда.
Мейфілд написав її для мрійниць чорної мелодрами про шоубіз «Іскри»…
Я надто молода, щоб знати, звідки я родом
І це мало б запалити кар'єру зірки Лонетт Маккі,
та винести в маси імена Ірен Кари та Філіпа Майкла Томаса.
«Іскра» був наступним фільмом Джоеля Шумахера після «Автомийки.
Він написав сценарій, щоб заворожити глядачів й стати режисером.
Він уразив усіх, хто його бачив,
але не за режисури Шумахера.
Як і потенційний глядач
«Мандрівні зірки Бінго Лонга й мото-королі» —
історія чорних спортивних ліг, слугувала метафорою кількості зусиль,
вкладених чорними для розваг аудиторії. Дорогою до стадіону гравці створювали шоу,
а потім ще грали в бейсбол.
Мені сподобалося. Я дуже хотів зняти «Бінго»,
бо сам Бінго був дуже веселим персонажем.
Він дасть нам 200 баксів.
Якщо ти розкажеш про ті 11 способів…
нам заплатять!
Бінго — втілення Вільямса.
Він сильний, з жагою до життя.
Гівнюк ще той.
«БРАТИ» (1977) РЕЖИСЕР: АРТУР БАРРОН
Хто там?
Ще та гарнюня.
Фільм «Брати» 1977-го був дивною та рідкісною спробою зняти
чорну політичну мелодраму.
З чудовим саундтреком від Тадж Махала,
ідеальне поєднання Берні Кейсі та Вонетти МакГі,
у ролі персонажів схожих на Дж. Джексона й Енджелу Девіс.
Але фільм зосередився в основному на красі головних героїв.
До прекрасних екранізацій Marvel і DC
своїх звичних всесвітів, на екрани вийшла історія про вуличного супергероя —
«Абар: перший чорний супермен».
Цей фільм прославляв «Вежі Воттса»
несучи їхню значущість у світ чорних.
Відкрити вогонь!
У ранній версії сценарію
пропонували використати історію походження Капітана Америки.
Нам, чорним, треба об'єднатися у всіх сферах.
Для цього я піду на будь-що, крім убивства.
Що ж, я можу зробити тебе незнищенним.
Зрештою ера чорних фільмів підходила до кінця,
а заробітки на певних категоріях чорного кіно
зменшувалися неймовірно швидкими темпами.
Тож не було особливо слушного часу в 70-х для біографічного фільму про боксера,
саундртрек до якого викликав неочікуваний смішок.
Я вірю, що діти — наше майбутнє
Навчи їх, хай прокладають шлях
Покажи їм їхню внутрішню красу
Пісня Х'юстон, що посідала перші місця,
зробила з фільму не оду егоцентризму, а гімн самоствердження.
Атмосфера «Найбільшої любові» застала зміну поколінь.
Після того, як актори 1968-го втілили браваду Алі,
це змінило сприйняття його популяризованого образу,
від викликів на двобій до «Найбільшої любові».
До ери 1968–78-их студії мало звертали увагу на саундтреки
бо вони приносили небагато грошей,
їх зазвичай випускали за місяці після фільмів.
У чорних фільмах 70-х усе змінилося.
Саундтреки стали не просто доповненням, а втіленням думок і звучання.
Їхня сміливість назавжди змінила тренди на саундтреки в кіно.
Раптом музика в кіно стала способом просування.
Пісень до чорних фільмів ставало більше,
їх складали й виконували співаки R&B, джазові артисти,
музиканти-класики, що поєднували класику й модерн.
Майстерний ударник Бернард Перді
став представником справжнього фанку у чорному фільмі для дорослих «Лейла».
У фільмі він грає на піаніно мелодію, що написав для фільму.
І ці фільми почали помічати,
бо саме через них з'являлося багато популярних саундтреків.
Д. РОСС «ЛЕДІ СПІВАЄ БЛЮЗ»
GLADYS KNIGHT & THE PIPS «КЛОДІН»
Роберт Стігвуд знімав фільм
про білого середнього класу, що обожнював диско.
Музику чорних.
Оскільки у Стінгвуда був лейбл звукозапису,
то саундтрек створили найвідоміші його співаки,
«Бі Джіз», щоб фільм продавався,
і щоб допомогти потенційній аудиторії подолати страх «чорної планети».
Невдовзі саундтреки будуть на верхівках усіх чартів,
чого й очікували через приклад чорних фільмів.
Це одне з безлічі недооцінених досягнень чорних фільмів цієї епохи.
САУНДТРЕК «ЛИХОМАНКА СУБОТНЬОГО ВЕЧОРА»
У 1977-му найважливіші досягнення чорних фільмів:
вихід актора, упевненість, енергійний музичний супровід;
нарешті отримали свою поважне ставлення у популярних фільмах.
«ЛИХОМАНКА СУБОТНЬОГО ВЕЧОРА» (1977) РЕЖИСЕР: ДЖОН БЕДГЕМ
«ШАФТ» (1971) РЕЖИСЕР: ҐОРДОН ПАРКС
У кожного покоління є свій Елвіс чи Емінем.
Джон Траволта став тією пихатою ноткою у загальній композиції десятиліть.
І одне з найкращого — він узяв ту нотку крутості з культури чорних.
Траволта, як Тоні Манеро, не перший використав музику чорних для стилізації,
але він неймовірно вдало її застосовував у своїх роботах.
Його сила й напористість
стали справжнім культурним світовим феноменом.
До 1978-го Річард Прайор знявся у 20 фільмах.
За винятком кількох ролей,
стендапу та «Вотстаксу», його талант більше ніде не розкривався.
Хочеш купити радіо?
Моя шафка вже пів року зламана,
і компанія нічого з цим не зробила.
А тепер маю запихати палець у крихітну діру.
Я порізав палець два тижні тому, він ще не загоївся.
У 78-му він зіграв одну з найважчих ролей.
Мінливий, нещасний механік у «Синьому комірці»
став його улюбленою роллю.
Ти бидло, бідолага й бовдур, знаєш це?
Тебе звільнено. Набридла твоя маячня.
Я вб‘ю тебе, падло! Зрозумів?
Атмосфера фільму така войовнича,
що можна було б зробити фільм про створення «Синього комірця».
Наступного ж року
Прайор звільниться від прихованих кайданів
у своїй найскладнішій і найвизначнішій ролі —
самого себе.
Я не хочу більше бачити поліцію.
У себе вдома.
Побачити неймовірні стендапи Прайора, джазову гру на барабанах
у фільмі «Концерт наживо» —
це зрозуміти, що він своєрідний Тоні Вільямс серед коміків.
І це показувало, як же студії знімають кіно,
як «Оз», яке спаплюжило таланти актора.
Фальшивий!
Тоді здавалося, що лише одне може врятувати чорні фільми від забуття.
Чарівника немає! Він пішов!
Я йду шукати Чарівника.
Він поверне мене додому.
Чудово.
Чи був цей мюзикл — спільними стараннями найповажніших режисерів?
Чи з його виходом головний виконавець
став найбільшим попфеноменом наступного десятиліття,
а бюджет зрівнявся з тим, що був витрачений,
щоб зняти всі чорні фільми 1968-го?
Дуже хороше твердження, але так не було.
Режисером був той, чиїми роботами
були напружені, недовершені «Серпіко» й «Собачий полудень».
Актриса років на 20 застара для ролі,
а експресіонізм
і госпельна інтимність сценічного шоу
замінені купою масовки, що намагалася не зіткнутися,
у вбраннях, з яких досі звисали блискучі цінники.
Кажуть, що зняти «Оз» коштувало 25–40 мільйонів,
стільки ж зібрав фільм «Крутий».
Не вистачало виразного апломба й енергетики,
які й вирізняли чорні фільми.
Мюзикл відбив лише третину витрат.
Хоч його й критикували,
але так було з усіма незвичними фільмами.
Фактом є те, що «Оз» гроші не відбив.
І це стало причиною для кіноіндустрії
відмовитися від знімання чорних фільмів,
керівники тепер могли казати:
«Чорні більше не хочуть зніматися».
Або ось, що я сам чув:
«Чорні не хочуть зніматися в історичних драмах».
Саме в 1978-му білий актор кіно знову прийняв роль героя
після того, як її десятиліття відкидали на користь антигероя-мученика.
Тепер упевнений і витривалий герой…
Рейнольдс — це Гупер.
А Гупер — справжній герой.
…нарешті зрозумів той урок, який чорні фільми засвоїли раніше.
Найбільший міф, який пропагували фільми
ще з часів Гріффіта і до того це те,
що ми хочемо, щоб нас урятували.
Але часто це приємна брехня,
чизбургер з чилі, отруйний, але такий смачний.
Воррен Бітті піднявся від безсилого грабіжника банку до небес.
«Небеса можуть почекати» замикає коло,
бо рімейк 70-х фільму «Ось і містер Джордон»
очолював темношкірий актор, що працював з Френсісом Копполою.
Дуже кумедний сценарій. Білий хлопець помирає і повертається як Білл Косбі,
але всі вважають його білим.
Подобалося… Не знаю, чому такого не робили.
Роберт Де Ніро втілив свою майстерність у ролі старого месника.
Іствуд поклав свій «Магнум», щоб позависати з мавпами.
А ракета, запущена з планети Криптон компанією «DC Comics» у 1938-му,
нарешті переросла в фільм.
«УБИВЦЯ ОВЕЦЬ» (1978) РЕЖИСЕР: ЧАРЛЬЗ БЕРНЕТТ
Але до 1978-го в центрі уваги було головне досягнення десятиліття,
витвір мистецтва, знятий наприкінці минулого року.
Цей фільм знімали й випускали майже десять років,
чесно кажучи, це був дипломний проєкт.
Музика там уособлювала характер і середовище,
втілювала майстерну постановку фільму,
це й наслідуватимуть у наступному столітті.
«ТРОТУАРНІ ІСТОРІЇ» (1989) РЕЖИСЕР: ЧАРЛЬЗ ЛЕЙН
«ДЖОРДЖ ВАШИНГТОН» (2000) РЕЖИСЕР: ДЕВІД ҐОРДОН ҐРІН
«ДОМАШНЯ ВЕЧІРКА» (1990) РЕЖИСЕР: РЕДЖІНАЛД ГАДЛІН
Бернетт узяв тонку, чутливу пісню This Bitter Earth Дайни Вашингтон.
А Мартін Скорсезе вшанував цю сцену і на екрані, і в музиці.
Я дуже поважав тих, разом з ким я ріс,
батьки, які…
На відміну від голлівудських фільмів, де всі — повії, де батьки кидають сім'ї,
а мама опікується дітьми сама,
наші батьки важко працювали.
Я хотів бути схожим на них. Я виріс у громаді
де я поважав людей, любив їх, бо бачив, які вони насправді.
Ось таких людей я і не бачив на екранах.
Це були люди з робітничого класу. У Ваттсі насправді дуже цікаво.
Вступив до Каліфорнійського університету, і в кінці семестру там були кінопокази.
Там були найкращі фільми, які показували
на кафедрі кінозйомки.
У мене були заняття…
Учителем був Бейзіл Райт, документаліст,
що зняв «Пісню Цейлону». Мені пощастило потрапити в його групу.
Я пам'ятаю, як ходив на ті кінопокази,
я взагалі нічого не розумів. Не міг з'ясувати…
Тоді популярною була культура хіпі.
Оголеність, поїздки до каньйону Топанги,
де хлопці курили траву й таке інше,
шукали себе,
відкривали себе та свою сексуальність.
У моїй громаді таких проблем не було.
«Убивця овець» демонстрував потенціал середовища,
тут поет бачив красу у власному районі.
Звісно, популярна преса його ігнорувала.
Нічого пам'ятного там немає,
хоч інколи режисери прославлялися, копіюючи його.
Чорні фільми мали згаснути. Але вони цього не хотіли.
У кожному десятилітті з 1978-го були злети й падіння
талановитих чорних режисерів, які не здавалися.
То те, що люди, які забули про минуле, змушені робити лиш рімейки «Шафта», урок?
Хтось згадує про гордість, що з'явилася в той період,
Бабуся казала: «Тобі не потрібна гордість. Це пастка.
Вона покаже твоє бажання задерти носа догори.
Це егоїстично.
Натомість насолоджуйся тим, що робиш. Ось це твоє.
Тоді хочеться, щоб люди ділилися цим з тобою».
Це я і отримав від тих фільмів. Радість талановитих людей від праці в них.
Вони передавали цю радість мені й іншим, радість, наче жива істота.
За тих, кого тут немає.
Окрім того, що вони плекали надію, вони були емпіричним доказом того,
що ми були тут, що ми існуємо,
що створюємо культуру,
що наша громада життєздатна й важлива,
що в нас є голоси, і що нас почують.
Нарешті, одна людина символізувала всі злети й падіння того періоду.
Від найбільших касових зборів
до одного з останніх акторів тієї доби.
Сідні Пуатьє,
який змінив напрямок дії, але не сповільнився.
Він вірив, що його чорна аудиторія лишиться з ним.
«БАК І ПРОПОВІДНИК» (1972) СІДНІ ПУАТЬЄ
З 1968 по 78 роки він зняв і знявся у п'яти фільмах…
Надія лиш у моїй Біблії.
що зосереджені на персонажах, які прикидаються тими, ким вони не є.
Чорт, ми тобі довіряли! Тобто, чому ми?
Чому не ти, брате?
Колись я про це з ним говорив.
Це була одна з наших розмов, що кінчалися спробою взяти інтерв'ю.
Коли я згадав про п'ять кінокартин, де герої прикидалися…
Розплющ очі.
…він розсміявся і сказав:
«Юначе, у мене вже є психотерапевт. Мені не потрібен інший».
Ти здатен на великі, мужні, сильні подвиги.
Сильні й мужні.
Ти можеш перемогти будь-якого бійця у світі. Ти виграєш чемпіонат.
-Виграю? -Так!
Але бути чорношкірим в Америці — це згадувати те,
що інші бачать тебе не таким, як ти себе,
і розуміти різницю цих двох сприйняттів.
Гадаю, з цим погодилася б моя бабуся.
Переклад субтитрів: Анастасія Барич