Downloaded from YTS.MX
‫- סרט תיעודי של NETFLIX -‬
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫- ״דרקונים שחורים״ -‬
‫- ליגיון שחור‬ ‫עם האמפרי בוגארט -‬
‫- ״נרקיס שחור״ -‬
‫בשבילי,‬ ‫התקופה המסעירה ביותר בתולדות הקולנוע‬
‫הייתה כשסרטים ששמם הכיל את המילה ״שחור״‬ ‫הפכו מזה…‬
‫- הפיראטים השחורים -‬
‫לזה.‬
‫- שמשון השחור -‬
‫- שמפו שחור -‬
‫- ששת השחורים -‬
‫- הגסטאפו השחור -‬
‫- בלאק ג׳ק -‬
‫התרגשתי לא רק בגלל‬ ‫שסוף סוף הייתה אמת בפרסום,‬
‫אלא בגלל שזכיתי לראות‬ ‫משהו שלא נראה מעולם בקולנוע:‬
‫תהלוכה של כישרונות שחורים ובטוחים בעצמם.‬
‫את פאם גריר זוהרת ב״פריידיי פוסטר״,‬
‫עיבוד קומיקס מוקדם.‬
‫את הגרסה המודרנית של מקס ג׳וליאן‬ ‫לפילם נואר, The Mack.‬
‫המחזה של צ׳רלי ראסל מ־1969,‬ ‫Five on the Black Hand Side,‬
‫הגיע למסך הגדול ארבע שנים מאוחר יותר.‬
‫אני לא מוותר על שום דבר‬
‫מלבד מסטיקים וזמנים קשים.‬
‫ואזלו לי המסטיקים.‬
‫ולא הייתי היחיד שהגיב כך.‬
‫- הקהל נוהר לסרט ״שאפט״ -‬
‫גיהינום בהארלם.‬
‫הסנדק השחור.‬
‫- קופי -‬
‫אם פרץ החופש וההגשמה הזה‬ ‫זכה לכזו קבלת פנים חמה,‬
‫ואם הצמא מעולם לא נמוג,‬
‫איך קרה שהסרטים השחורים האלה‬ ‫הפסיקו להיווצר?‬
‫סבתא שלי סיפרה לי‬ ‫שהסרטים שינו את החלומות שלה.‬
‫היא באה ממיסיסיפי.‬
‫היא אמרה שהסרטים הפכו את החלומות שלה‬ ‫למשהו שדומה לסיפורים,‬
‫ושהסרט הראשון שהיא ראתה,‬ ‫שנטמע בתת־מודע שלה,‬
‫היה ״דרקולה״,‬
‫ושהקטעים הגותיים המפחידים‬ ‫והטון המצו־אופרטי שלו‬
‫גרמו לה לפחד לישון במשך שבוע.‬
‫אני דרקולה.‬
‫רוחות רעות?‬
‫חי נפשי! יש פה רוחות רעות?‬
‫בהחלט. הבית שורץ בהן.‬
‫וזה עוד לא הכול.‬ ‫-מה, יש עוד?‬
‫אבל סרטים שהציגו‬ ‫אפריקאים־אמריקאים מתמודדים עם פחד‬
‫הביאו את זה למסך באופן‬ ‫שהיה משפיל וגם סוריאליסטי.‬
‫מי אלה?‬
‫זומבים.‬
‫זה מדגים גם את העובדה שלעתים קרובות מדי,‬
‫סרטים שנחשבים לקלאסיקות‬ ‫לא עשו צדק עם שחורים.‬
‫בשלב מסוים,‬
‫סביר להניח שתיתקלו ברגע קשה לצפייה,‬ ‫בסרט שנמצא בקאנון של אחד המאסטרים.‬
‫- צעירים ותמימים (1937)‬ ‫במאי: אלפרד היצ׳קוק -‬
‫סטריאוטיפים מפוזרים כלאחר יד‬ ‫בסרט של אומן המתח,‬
‫ואצל אחד הבמאים המוערכים ביותר בקולנוע,‬
‫ואצל השחקן/במאי המוביל במחזות הזמר,‬ ‫ממשיכים להותיר חותם.‬
‫- שיר אשיר בגשם (1952)‬ ‫במאי: ג׳ין קלי -‬
‫אורסון וולס ולורנס אוליבייה,‬ ‫ענקים בעולמות התיאטרון והקולנוע,‬
‫מרחו על עצמם איפור כהה וארשת אדנותית‬
‫כדי לגלם את דמותו של אותלו.‬
‫קוּפּת סודות זנונים…‬
‫מעולם לא יכולתי לראות את מיקי מאוס,‬ ‫עם הכפפות הלבנות שלו,‬
‫וגם לא את באגס באני,‬
‫בלי לחשוב על מופעי המינסטרל.‬
‫מה עוד היינו אמורים להניח?‬ ‫שהם מתלבשים ליציאה למועדון הרווארד?‬
‫- דמבו (1941)‬ ‫במאי: בן שארפסטין -‬
‫- 1941 (1979)‬ ‫במאי: סטיבן ספילברג -‬
‫ייתכן שאלה חלק מהסצנות‬ ‫שחדרו אל תוך התת־מודע של סבתא שלי,‬
‫קטעים שהיא נאלצה להדוף‬ ‫כדי שלא יהפכו לחלק מהדימוי העצמי שלה,‬
‫לצד היחס לו זכתה‬ ‫כאישה צעירה ושחורה במיסיסיפי.‬
‫הייתה לה כזאת מודעות לדימויים‬ ‫שכשביקרנו אצלה בהאטסבורג,‬
‫היא לא הרשתה לנו לצפות בשידורים חוזרים‬ ‫של ״המופע של אנדי גריפית׳״.‬
‫היא נהגה לומר,‬
‫״אין שום שחורים בעיירה הדרומית הזאת.‬
‫״מה קרה להם, לדעתך?״‬
‫כל זה בהחלט לא עזר לי לאהוב קולנוע.‬
‫אני ביליתי חיים שלמים בצפייה,‬ ‫בחשיבה, ובכתיבה על סרטים.‬
‫אני כל פעם חוזר,‬
‫למרות גלים של חוסר יחס שמכים בי שוב שוב.‬
‫ההקטנה הזאת יכולה להכות בי כמו הר.‬
‫אולי זו הדרך הפשוטה ביותר‬ ‫להסביר מהו ייצוג:‬
‫אילו היית שחקן לבן,‬
‫חליפת ערב הייתה סימן‬ ‫שאתה מתכונן לקראת בילוי בעיר,‬
‫ולכל תענוגות החיים שבצדו.‬
‫אם היית שחקן שחור,‬ ‫עניבת פפיון שחורה לא הייתה לבוש לבילוי.‬
‫היא הראתה שאתה הולך לעבודה.‬ ‫אלה היו המדים שלך.‬
‫טוב, אני אוהב חליפה נאה‬ ‫לא פחות מאף אחד אחר,‬
‫ואולי אפילו יותר,‬
‫אבל מעולם לא חיבבתי חליפות טוקסידו.‬
‫אולי זאת הסיבה.‬
‫- ספינת השעשועים (1929)‬ ‫במאי: הארי א. פולארד -‬
‫- ספינת השעשועים (1936)‬ ‫במאי: ג׳יימס ווייל -‬
‫- ספינת השעשועים (1951)‬ ‫במאי: ג׳ורג׳ סידני -‬
‫במקום לחפש ולפתח‬ ‫תפקידים חדשים לשחקנים שחורים,‬
‫הקלישאות העייפות של ״ספינת השעשועים״‬ ‫שימשו כדרך להציג כישרונות שחורים‬
‫באמצעות מחזוּר.‬
‫רמיסת תקוותיהם של שחורים על המסך‬ ‫הייתה ממוסדת.‬
‫החל מהקביעה שאין כמעט‬ ‫תפקידים לגברים שחורים,‬
‫ועד סטנדרט יופי בלתי מציאותי‬
‫שהבטיח לנשים שחורות‬ ‫עשרות שנים של שנאה עצמית.‬
‫הנה היא.‬
‫- חומות של תקווה -‬
‫זה הקטע האהוב עליי.‬ ‫כשהיא מנערת את שערה.‬
‫התפקיד הזה לא נכתב עבור שחקן שחור,‬
‫אך יצר אמירה לא מודעת‬
‫על סוג השיער הנחשק ביותר,‬
‫לקח שנשים שחורות מתמודדות איתו עד היום.‬
‫טוב, בימי ילדותי באטלנטה,‬
‫הייתה הפרדה גזעית קפדנית למדי.‬
‫לא הורשיתי לבקר באף בית קולנוע.‬
‫רק ב… היה קומץ של בתי קולנוע לשחורים.‬
‫הם היו קטנים מאוד,‬ ‫אבל הסרטים המרכזיים לא הוקרנו בהם.‬
‫כשהם הוקרנו בהם,‬ ‫זה היה באיחור של שנתיים או שלוש.‬
‫אז בסיכומו של דבר,‬
‫היה הפרדה שיטתית וקפדנית מאוד.‬
‫ביליתי את השבתות שלי בקולנוע.‬
‫- סמיואל ל. ג׳קסון -‬
‫היינו רואים סדרות מערבונים‬
‫כמו לאש לארו, ג׳ין אוטרי, רוי רוג׳רס.‬
‫דברים כאלה, או ״באק רוג׳רס״, סרטי חלל.‬
‫התעניינתי מאוד במערבונים.‬
‫משום מה, אהבתי מערבונים.‬
‫ג׳ין אוטרי, ג׳וני מאק בראון, רוי רוג׳רס,‬ ‫וכל מיני סרטי קאובוי.‬
‫- סוזאן דה פאס‬ ‫סופרת -‬
‫הייתי הולך ל״קולנוע לוס אנג׳לס״,‬ ‫שהיה ארמון קולנוע גדול כמו של פעם…‬
‫- צ׳רלס ברנט‬ ‫במאי -‬
‫שהיה מתוחזק ובמצב מצוין.‬ ‫אז הייתי יושב בכיף, לפעמים הייתי שם לבדי,‬
‫והיה לי בית קולנוע ענקי רק בשבילי.‬
‫הסרטים של ג׳ון פורד‬ ‫שצולמו במוניומנט ואלי וכל זה.‬
‫אני חושב שהתרגלתי לדברים האלה,‬
‫לראות סיפורים נהדרים.‬
‫הייתי הולך לקולנוע עם אבא שלי…‬
‫- לורנס פישברן‬ ‫שחקן -‬
‫והוא לקח אותי לסרטים שהוא אהב.‬
‫סרטים עם שחקנים כמו ג׳ון וויין,‬
‫סטיב מקווין…‬
‫אני זוכר את הסרט ״חבורת מלאכים״,‬
‫כי אני זוכר את סידני פואטייה‬ ‫מעיף לה סטירה.‬
‫- חבורת מלאכים (1957)‬ ‫במאי: ראול וולש -‬
‫זה נקטע, וכשזה חזר,‬ ‫ראית אותה עומדת שם וממששת את הפנים,‬
‫ואמרנו, ״מה קרה פה״?‬ ‫אימא אמרה, ״הוא העיף לה סטירה״.‬
‫״מה? באמת?״‬
‫״אסור להראות את זה,‬ ‫אבל הוא העיף לה סטירה.״‬
‫אם אתה חובב קולנוע,‬ ‫אתה הולך לסרטים שמעניינים אותך.‬
‫- וופי גולדברג‬ ‫שחקנית -‬
‫ורק כשאתה מגיע לאמצע הסרט אתה קולט,‬ ‫״אין שחורים בסרט הזה״.‬
‫אתה מנשנש פופקורן ואתה כזה…‬
‫״אתה…‬
‫״זה אני, או שאין שחורים בסרט הזה?״‬
‫״אין שחורים בסרט.״‬ ‫״אה, אוקיי.״‬
‫אנחנו רוצים לראות את עצמנו…‬
‫מוצגים בצורה כלשהי. אתה יודע?‬
‫כן, כי כמו שאמרתי,‬ ‫כשהייתי קטן, השחורים בסרטים…‬
‫היה את סטפין פטצ׳יט…‬
‫מה אתה מחפש?‬
‫- סטפין פטצ׳יט‬ ‫שחקן -‬
‫איפה למדת להיות ספר?‬
‫ווילי בסט.‬
‫״אלפלפה״, ״באקוויט״, ״סטיימי״…‬
‫ובכל זאת, רציתי להיות הם!‬
‫היי, באקוויט!‬
‫לא הכרתי ילד שחור ששיחק עם ילדים לבנים,‬
‫ובטח שלא היה בחבורה איתם.‬
‫אתה יודע? וביקר בבתים שלהם,‬
‫או שהם באו לבית שלו ועשו דברים.‬
‫״החבורה שלנו״ הייתה ממש…‬ ‫״וואו, איפה הם גרים?״‬
‫גדלתי בתקופת ההפרדה הגזעית,‬
‫אז מהרגע שלמדתי לדבר, ללכת,‬
‫לראות ולהבין דברים,‬
‫העולם היה מופרד.‬
‫אבל כשהייתי הולך לקולנוע…‬ ‫הקולנוע הוא עולם הפנטזיה. אתה יודע?‬
‫כשהייתי הולך לקולנוע, הייתי חוזר הביתה‬ ‫ורוצה להיות הפיראט הזה שראיתי.‬
‫אבל…‬
‫הייתי צריך קאובוי שחור.‬
‫יש לנו המון סיפורים לספר.‬
‫אנחנו פשוט רוצים לראות את עצמנו קיימים,‬ ‫בכל מיני צורות שונות…‬
‫- זנדאיה‬ ‫שחקנית -‬
‫ואני חושבת שזה תסכול נפוץ בשכבת הגיל שלי.‬
‫אנחנו רוצים לראות את עצמנו כבני נוער,‬
‫או במדע בדיוני, מה שזה לא יהיה.‬
‫אני חושב שבדומה לרוב האנשים,‬
‫התייחסתי לסרטים כמו שמתייחסים לחלומות.‬
‫בזמן שנהניתי מהסרטים שראיתי,‬
‫גם השלכתי,‬
‫וניסיתי לדמיין את עצמי על המסך, אולי.‬
‫כילדה קטנה, כל מה שראיתי בסרטים‬ ‫זה אנשים שלא נראים כמוני.‬
‫אז לא ממש חשבתי שאוכל להיות שחקנית,‬
‫- מרגרט אייוורי‬ ‫שחקנית -‬
‫עד שראיתי את הארי בלפונטה‬ ‫ודורותי דנדרידג׳ ב״כרמן ג׳ונס״.‬
‫וכשראיתי אותם, אמרתי ״וואו!‬
‫״אולי אני יכולה להיות שחקנית!״‬
‫דורותי דנדרידג׳ לוהקה שלוש פעמים‬
‫לצד גבר שנהיה כוכב בכל התחומים,‬
‫מלבד זה שהוא מוכשר לו ביותר:‬
‫הקולנוע.‬
‫זה היה הארי בלפונטה.‬
‫דנדרידג׳ השתוותה לבלפונטה‬ ‫בכישרון ובטמפרמנט.‬
‫רק גזענות אדירה יכולה הייתה להסוות‬ ‫את הכריזמה שלהם.‬
‫זו הייתה הסיבה‬ ‫שהם לא הופיעו יותר יחד בקולנוע.‬
‫הצלחתו של בלפונטה כזמר‬
‫נבעה מתוך ההכשרה שלו כשחקן.‬
‫הוא הביא למוזיקה גינונים של מספר סיפורים.‬
‫הייתה לו נוכחות יוצאת דופן.‬
‫הייתה לו יהירות פיזית של אתלט,‬
‫ויכולתו להיטמע רגשית בדמויות‬
‫הבליטה מיד את כישוריו כשחקן.‬
‫אך הוא לא השתלב במערכת‬ ‫שלא רק שלא ידעה איך להשתמש בו,‬
‫אלא גם פחדה ממנו כל כך‬
‫שאפילו לא השתמשה בקול השירה שלו‬ ‫ב״כרמן ג׳ונס״.‬
‫- כרמן ג׳ונס (1954)‬ ‫במאי: אוטו פרמינג׳ר -‬
‫וכך, ב־1959,‬
‫הוא הגיב בכך שהפיק פרויקט‬ ‫שאיחד בין הבמאי רוברט ווייז,‬
‫השחקן אד בגלי‬ ‫שזכה באוסקרים כעבור כמה שנים,‬
‫התסריטאי שנכלל ברשימה השחורה,‬ ‫אייב פולונסקי,‬
‫וה״מודרן ג׳אז קוורטט״.‬
‫״הימור המחר״ היה סרט יוצא דופן לתקופתו,‬
‫- הארי בלפונטה‬ ‫שחקן / זמר -‬
‫העובדה שקיבלתי הזדמנות לעשות סרט כזה‬
‫הייתה משמעותית מאוד בשבילי.‬
‫- הימור המחר (1959)‬ ‫במאי: רוברט ווייז -‬
‫היי, בייבי. מה קורה?‬
‫באקו רוצה לקנות לך דרינק.‬
‫ואני רוצה לקנות לך מכונית חדשה.‬
‫״הימור המחר״ היה סרט בלתי נשכח.‬
‫סרט הפילם הנואר האחרון של התקופה,‬
‫שגם הקדים את זמנו‬ ‫בעיסוקו המפוכח בענייני גזע,‬
‫ולכן, כמובן, הוא זכה להתעלמות.‬
‫בלפונטה זכה להזדמנויות,‬
‫אבל הפרויקטים שהוצעו לו‬ ‫לא עניינו אותו כלל.‬
‫סידני פואטייה, עד אותה תקופה,‬
‫היה האדם השחור הפופולרי ביותר ביקום,‬
‫אבל הוא היה סידני פואטייה.‬
‫הוא לא היה סידני פואטייה בחברת שחורים,‬
‫בסביבה של שחורים,‬
‫הוא היה סידני פואטייה ששיחק אדם שחור‬ ‫בסרט שבו כולם לבנים.‬
‫דבר ראשון שאלתי את עצמי,‬ ‫״מה פתאום אדם שחור,‬
‫״שבא משומקום והולך לשומקום,‬
‫״יושב פתאום בין שבע נזירות נאציות?״‬
‫סירבתי לגלם את התפקיד,‬
‫והציעו אותו לסידני, וסידני הסכים.‬
‫הזוכה הוא סידני פואטייה.‬
‫- סידני פואטייה‬ ‫השחקן הטוב ביותר, ״חמש נזירות וגבר אחד״ -‬
‫במקום להסכים להשתתף בהפקות‬
‫שלא הציגו את הקהילה השחורה‬ ‫באופן בעל משמעות,‬
‫אם בכלל,‬
‫הארי בלפונטה בחר שלא לשחק בסרטים‬ ‫בין 1959 ל־1970.‬
‫בעיניי זה הפך אותו‬ ‫למוחמד עלי של עולם הקולנוע,‬
‫שהורחק, בשיא פריחתו,‬ ‫מן העולם אליו היה שייך.‬
‫אני לא מתחרט על אף תפקיד שסירבתי לגלם.‬
‫הם לא היו בסגנון שלי.‬
‫לא הייתה לי שום מרירות לגבי זה.‬ ‫אני שמח שאחרים קיבלו הזדמנויות,‬
‫והלכו ועשו את זה, אבל נקודת הפתיחה שלי…‬
‫בראש ובראשונה, אני אמן.‬
‫אני שחקן.‬
‫למדתי יחד עם מרלון ברנדו, וולטר מת׳או,‬
‫רוד סטייגר, טוני קרטיס,‬
‫עם במאי שלא חס עלינו.‬
‫לא אשחק בהפקות שאינן ראויות בעיניי.‬
‫ולמזלי, הייתי הצלחה מסחררת בזירה הכללית,‬
‫מפני שהעולם כולו התרגש כל כך‬
‫מנוכחותי בתוכו,‬
‫שאי אפשר היה להתעלם מהעובדה‬
‫שהדבר הזה שבאופק, ששמו ״בלפונטה״,‬
‫אי אפשר להתעסק איתו.‬
‫כי בכל פעם שמישהו בא והציב לי אולטימטום,‬
‫אמרתי ״לך תזדיין, אני נוסע לפריז.‬
‫״אם ארצה, אעבור לגור שם.‬
‫״אבל יש לי יעד שעונה לך‬
‫״כשאתה מתכחש לפוטנציאל שלי.״‬
‫רק אני.‬
‫- העולם, הבשר והשטן (1959)‬ ‫במאי: רנלד מקדוגל -‬
‫אני כאן.‬
‫נחישותו של בלפונטה הוציאה אותו מהתמונה.‬
‫אך כשתסכולם המתגבר של השחורים‬ ‫הוביל אותם לדרוש שוויון זכויות,‬
‫הקולנוע השתרך מאחור.‬
‫אם להשתמש בשורה של לנגסטון יוז‬ ‫שהעניקה השראה למחזה ולסרט,‬
‫״מה קורה לחלום שנדחה?‬
‫״האם הוא מתייבש, כמו צימוק בשמש?‬
‫״אולי הוא פשוט רופס, כמו נטל כבד.‬
‫״או שמא הוא מתפוצץ?״‬
‫הכו אותנו עוד ועוד,‬
‫ופשוט החלטנו לעשות משהו לגבי זה, עכשיו.‬
‫עשרות שנים של יחס אכזרי ומתעלל לשחורים‬
‫הפך את המאה ה־20 לעידן של מרד.‬
‫בשנות ה־60, האומה חוותה‬ ‫התלקחויות של מחאה כמעט מדי שנה.‬
‫ב־1965, גל כזה סחף את לוס אנג׳לס.‬
‫העניין לגבי מהומות ווטס‬ ‫הוא שהן היו צפויות.‬
‫היה ברור שהמצב לקראת פיצוץ.‬
‫שוטרים הרגו אנשים כל הזמן‬ ‫והטילו טרור על הקהילה.‬
‫אם הייתי הולך להצגה בערב,‬ ‫ידעתי שבשלב מסוים יעצרו אותי שוטרים.‬
‫פשוט היה ברור שהחיים שלנו‬
‫נחשבים פחות, אתה יודע.‬
‫ב־1968, אמריקה כבר הייתה בנפילה חופשית.‬
‫התחוללו כ־20 מהומות, רובן ב־1967 לבדה,‬
‫כולל בעיר הולדתי.‬
‫שלטון החוק והסדר קרס בדטרויט, מישיגן.‬
‫בתמונה נראית שכונת לינווד.‬
‫הלהבות והרגשות התלהטו מעל ומעבר‬
‫לתחזיותיהם של ראש העיר והמושל.‬
‫המרד פרץ גם בקולנוע.‬
‫בעולם הקולנוע העצמאי.‬
‫שם, חיי השחורים לא היו קיימים‬ ‫רק בזווית העין של גבר לבן.‬
‫ולעתים קרובות היה מקום‬ ‫ליותר מאדם שחור אחד על המסך.‬
‫ושניים מאותם כישרונות שחורים, במקביל,‬
‫נתנו הופעות של כוכבים, ולא נהפכו לכוכבים.‬
‫מה את עושה עם בחור כמוני במקום כזה?‬
‫אין לך דימוי עצמי גבוה, מה?‬
‫בעולם צודק יותר,‬
‫הלהט והמתח שניצת‬ ‫בין איוון דיקסון ואבי לינקולן‬
‫ב״גבר ותו לא״‬
‫יכלו להזניק אותם לקריירות ולהכרה רבה יותר.‬
‫דייויס, המוכשר כל כך כזמר, שחקן ובדרן,‬
‫בהחלט היה מסוגל לזה.‬
‫הוא הפגין שליטה קטיפתית‬ ‫כאגואיסט הפכפך ונהנתן‬
‫בסרט משנת 1966, ״איש ושמו אדם״.‬
‫הוא שיחק לצד סיסלי טייסון, ג׳נט דובואה,‬
‫ובתפקיד זעיר בלי אף שורה, מורגן פרימן,‬
‫שנאלץ לחכות כ־20 שנה‬ ‫לתפקיד בו יוכל להפגין את כוחו,‬
‫ואת יכולת הדיבור שלו.‬
‫דייויס מחזיק את הסרט באגרופו הקפוץ‬ ‫עד למערכה האחרונה,‬
‫בה הוא מתנצל, למעשה,‬ ‫על כל הנזק שהדמות שלו חוללה.‬
‫בסדר, טעיתי. טוב?‬
‫הייתי צריך לחכות כדי לגלות במה מדובר,‬ ‫ואולי לתת להם לשבור לך את הראש עם בקבוק.‬
‫מותק, אני רק ראיתי‬
‫את הידיים שלה על ה…‬
‫אדם!‬
‫- סיפור על שלושה ימי רגילה (1967) -‬
‫כשוואן פיבלס החדיר‬ ‫שחורים נטולי רחמים עצמיים‬
‫אל תוך עולם סרטי הארטהאוס,‬ ‫זה היה משב רוח מרענן.‬
‫סרטי האולפנים היו לכודים בצורך‬ ‫הפטריארכלי המיושן שלהם לעצב את התרבות,‬
‫במקום להגיב לה,‬
‫גופותיהם של מחזות זמר כושלים לכל המשפחה,‬
‫כגון הסרט ה… נפלא הזה,‬ ‫שהיה מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר.‬
‫אבל החדשות הטובות ביותר של שנת 68׳‬
‫היו עליית הכיתה של סידני פואטייה,‬
‫מהקרבה עצמית כדי לגאול‬ ‫כוכבים לבנים בליהוק גרוע,‬
‫לשליטה בעולם.‬
‫גם ״נחש מי בא לסעוד״ וגם ״כחום הלילה״‬ ‫זכו להפצה רחבה ב־1968,‬
‫השנה בה קיבלו מועמדות‬ ‫לפרס הסרט הטוב ביותר,‬
‫בה חבריו הלבנים לצוות השחקנים‬ ‫הביטו מנגד בלהט המופלא שלו.‬
‫אל תבינו אותי לא נכון.‬ ‫אני אוהב את הבת שלכם.‬
‫אין דבר שלא הייתי עושה כדי שהיא‬ ‫תישאר מאושרת כמו ביום בו הכרתי אותה.‬
‫אבל אני חושב שללא הסכמתכם,‬ ‫לא יהיה שום היגיון בקשר שלנו.‬
‫כפי שכתב מארק האריס בספרו ״תמונות במהפכה״,‬
‫״פואטייה הוא הכוכב הקופתי ביותר באמריקה.‬
‫״לרוע המזל, הוא גם דוגמה לתגובתה‬ ‫של תעשיית הבידור להצלחתם של שחורים.‬
‫״נראה שאף אחד לא חושב‬ ‫שאם סידני פואטייה מסוגל להביא קהל,‬
‫״אז בוודאי יש שחור או שחורה נוספים‬ ‫שיכולים לעשות זאת.״‬
‫בתקופה הזו, כשאדם שחור‬ ‫דיבר עם אדם לבן על המסך,‬
‫זה נחשב ״בידור למבוגרים״.‬
‫- סערה פרצה לאחרונה כשפטולה קלארק‬ ‫נגעה בזרועו של הארי בלפונטה בספיישל. -‬
‫היחס להצלחתם של שחורים במדיה‬ ‫דומה ליחס למציאת שטר של 100 דולר ברכבת:‬
‫תופעה שלא תחזור על עצמה.‬
‫כשהחלו להיעשות סרטים סביב,‬ ‫שאלוהים יעזור לנו, אלוויס פרסלי,‬
‫או הביטלס,‬
‫שאלבומיהם הראשונים הופצו בארה״ב‬ ‫בחברת תקליטים בבעלות שחורה,‬
‫מדוע אף אחד לא חיפש את חלוצות הרוק האלה‬
‫כדי לסדר להן קריירה בסרטים?‬
‫- בטי דייויס -‬
‫עד מהרה עלה השחר על בוקר,‬ ‫או לילה, חדש…‬
‫- ליל המתים החיים (1968) -‬
‫על מקום חדש שבו כישרונות שחורים‬ ‫יכלו להתגלות: עולם הקולנוע העצמאי.‬
‫התסריטאי־במאי ג׳ורג׳ רומרו‬ ‫יצר גיבור אקשן מסוג חדש‬
‫כשהפקיד סרט, ואקדח, בידיו של דוויין ג׳ונס,‬
‫שחקן שחור,‬
‫באחד הסרטים המשפיעים ביותר בכל הזמנים.‬
‫אני חושב שאת צריכה להירגע.‬
‫צרחתי ״ג׳וני! ג׳וני, עזור לי״!‬
‫רומרו גם סטה מהמסורת בכך‬ ‫שהגזע של הגיבור לא מוזכר אף פעם,‬
‫מפני שהתפקיד לא נכתב עבור שחקן שחור.‬
‫אחזור כדי לחזק את החלונות והדלתות אחר כך.‬
‫אבל בינתיים תהיי בסדר, אוקיי?‬
‫אוקיי?‬
‫אתה רוצה בחור שחור איתך.‬
‫אתה רוצה את השחור איתך.‬
‫כי הוא יעזור לך לצאת משם.‬
‫אם אתה הורג אותו, אתה מת.‬
‫אנחנו יודעים איך להיחלץ.‬
‫אנחנו יודעים איך לברוח מהזומבים,‬
‫אנחנו יודעים איך לברוח מהצמחים הקטלניים,‬
‫כל דבר שמנסה לתפוס אותך,‬
‫כי אנחנו רגילים…‬
‫אנחנו יודעים איך לזוז הצדה.‬
‫אנחנו יודעים לזוז הצדה‬ ‫ולתת לדברים אחרים לקרות.‬
‫הצגתם של המתים־החיים‬ ‫שמנסים לארוב לקורבנות פוטנציאליים,‬
‫ושל חלונות שנאטמים בקרשים כדי להרחיק אותם,‬
‫הזכירה לי את סיקור המהומות בטלוויזיה.‬
‫מעולם לא היה סרט‬ ‫כמה עמוס באלגוריות ובדימויים,‬
‫מכוונים ולא מכוונים,‬ ‫כמו ״ליל המתים החיים״.‬
‫טוב, תירה לו בראש. בין העיניים.‬
‫מפני שג׳ונס מת בסרט,‬ ‫נורה ונהרג לאחר שנלחם כדי להציל לבנים,‬
‫״ליל המתים החיים״ היה חביב‬ ‫על מיליטנטים אפרו־אמריקאיים.‬
‫הם ראו בסרט מטפורה‬ ‫ליציאה מגבולות הגזע שלך.‬
‫כך שמעתי מבני הזוג של אחיותיי הגדולות.‬
‫פגיעה יפה!‬
‫טוב, הוא מת. בואו ניקח אותו.‬ ‫עוד גופה לשריפה.‬
‫ובסיומת מצמררת לא פחות מהסרט עצמו,‬
‫הוא נהרג ומושלך על ערימה של גופות.‬
‫יש לי בשורות עצובות מאוד בשבילכם,‬
‫והן שמרטין לות׳ר קינג נורה ונהרג הערב‬ ‫בממפיס, טנסי.‬
‫בשנה בה נרצח מרטין לות׳ר קינג,‬
‫ורק שנים ספורות‬ ‫אחרי רצח מדגר אוורס ומלקולם X,‬
‫למוות הקולנועי הזה היו השלכות גדולות בהרבה‬ ‫ממה שהתסריטאי־במאי התכוון.‬
‫הצלחתו של ״ליל המתים החיים״ הייתה אמורה‬ ‫להוכיח שיש עניין רב בשחקנים שחורים.‬
‫באותה שנה שבה פיטר סלרס‬ ‫גילם דמות ממוצא הודי‬
‫בסאטירה על תעשיית הקולנוע, ״המסיבה״,‬
‫1968 הייתה גם השנה בה יול ברינר‬ ‫גילם את פנצ׳ו וייה,‬
‫ולמרבה הצער,‬ ‫וודי סטרוד גילם בן לשבט האפאצ׳י.‬
‫סרטי קולנוע אמריקאיים‬ ‫בוימו תמיד בידי גברים לבנים,‬
‫גם כשהסרטים עסקו בחיי שחורים‬ ‫והעסיקו שחקנים שחורים.‬
‫במאים שחורים נדחקים החוצה,‬
‫למרות שהשחורים מהווים כיום‬ ‫30% מכלל צופי הקולנוע.‬
‫עמיתי, וויליאם גריבס,‬ ‫סיים לאחרונה להפיק ולביים‬
‫את סרטו הראשון, טייק 1,‬ ‫וטייק 2 נמצא בשלבי עריכה סופיים.‬
‫שלום. רק כדי להבהיר,‬
‫היו כמה סרטים של במאים שחורים בשנות ה־40,‬
‫כגון פאוול לינדזי,‬ ‫אוסקר מישו וביל אלכסנדר.‬
‫הבמאים האלה לא הורשו להתבסס בהוליווד,‬
‫וסרטיהם הוצגו רק‬ ‫בקהילות שחורים ברחבי ארה״ב.‬
‫מיתוס אחד שהוזכר שוב ושוב‬ ‫בשנים 1968-1978,‬
‫כשבמאים שחורים ספורים‬ ‫הורשו סוף סוף לעמוד מאחורי המצלמה,‬
‫היה שזו הפעם הראשונה‬ ‫שבמאים שחורים קיבלו הזדמנויות כאלה.‬
‫למעשה, מחוסר ברירה,‬
‫אפריקאים־אמריקאים הרבו לכתוב ולביים‬
‫בתקופה שבה תסריטאי־במאי בודד היה דבר נדיר,‬
‫ומנוגד לשיטת האולפנים.‬
‫אבל התקשורת השחורה תמכה‬ ‫בקולנועים ובסרטים האלה,‬
‫גם כשהם זכו להתעלמות בתקשורת המרכזית.‬
‫אחד שהתחיל את הקריירה שלו בתקופת הראינוע‬
‫היה התסריטאי, הבמאי,‬ ‫והשחקן לעת מצוא, אוסקר מישו.‬
‫הוא יצר סרטים לבתי הקולנוע לשחורים,‬
‫שרבים מהם לא היו במצב טוב‬
‫מפני שלא היה זרם עקבי של סרטי שחורים,‬
‫למרות עקביותו של הקהל השחור.‬
‫זכרו שאולפנים רבים חששו להכעיס את גרמניה‬ ‫ולאבד את עסקיהם שם,‬
‫עד שהם גורשו בידי הנאצים ב־1942.‬
‫אבל כספם של אפריקאים־אמריקאים‬ ‫לא היה מספיק טוב בשבילם.‬
‫רבים מאותם בתי קולנוע שחורים‬ ‫היו בניינים וחדרים‬
‫שנהפכו לבתי קולנוע בתקציבים זעומים.‬
‫מישו, וקולנוענים אחרים,‬
‫ואפילו כמה לבנים,‬
‫יצרו סרטים מקוריים ועיבדו ספרים פופולריים‬ ‫למרות שלא היה להם כסף רב לרכישת זכויות,‬
‫אבל הסופרים הסכימו,‬ ‫מפני שרצו שספריהם יעובדו לסרטים.‬
‫אסטייר הרבה להציג דינמיקה‬ ‫של אדון מול עבדים בסרטיו,‬
‫בסצנות מוגזמות בהן רקד סטפס‬ ‫על רקע שחקנים שחורים.‬
‫בעוד האולפנים המשיכו להפיץ‬ ‫מיתולוגיה פשטנית על אפרו־אמריקאים,‬
‫הבמאית אליס גי־בלאשה‬ ‫החליטה לעשות משהו שונה לגמרי.‬
‫ב־1912, היא ביימה את ״שוטה וכספו״,‬
‫שנחשב כסרט הראשון‬ ‫שכל שחקניו אפריקאים־אמריקאים.‬
‫היא ביימה בבהירות ניכרת ובהומור,‬ ‫ולא זלזלה בכבודם של השחקנים.‬
‫הצלחתה באותם ימים הספיקה‬ ‫כדי שהאולפנים יתעניינו בה,‬
‫ובהתחשב בתשומת הלב הניכרת ביצירתה,‬
‫הגיוני בהחלט שהיא סירבה להצעה‬
‫לביים את הסרט הראשון על פי ״טרזן״.‬
‫הקולנוענים השחורים של אותה תקופה‬ ‫היו חובבי קולנוע רבי תושייה‬
‫שפעלו בגרסה מוקדמת של הקולנוע העצמאי.‬
‫בימים ההם, להיות ״קולנוען עצמאי״‬
‫לא היה להיות אאוטסיידר מגניב ונחשק‬ ‫שהצלחתו מספקת לו גישה למשאבים מדהימים,‬
‫אלא להיות מודר מבתי הקולנוע‬
‫בידי האולפנים שהפעילו אותם.‬
‫נאלצת להמציא דרכים‬ ‫להציג את הסרטים שלך לצופים.‬
‫מישו ושותפיו לדרך יצרו דרמות,‬
‫קומדיות, מחזות זמר ותעלומות רצח,‬
‫ולעתים ערבבו ז׳אנרים שונים בסרט אחד,‬
‫מפני שעמדו לרשותם משאבים מוגבלים,‬
‫למרות ששאיפותיהם היו בלתי מוגבלות.‬
‫מפני שבמשך רוב תולדות הקולנוע,‬
‫האולפנים שמחו להשאיר‬ ‫את כספם של השחורים על השולחן,‬
‫ובתגובה, היזמים השחורים יצרו, כדרכם,‬
‫כלכלה מחתרתית ותרבות מחתרתית דה־פקטו.‬
‫למרות שהראיות לכך התגלו רק בהמשך,‬
‫השחקן שנהפך לבמאי, וויליאם גריבס,‬
‫השתמש במדיום באופן שנראה ספרותי היום.‬
‫לאחר שאיבד עניין במשחק‬
‫בגלל התפקידים הפשטניים שבהם לוהק…‬
‫טוב, דודה האטי, הכול זריז יותר בשעת מלחמה.‬
‫נאלצנו להאיץ אפילו את המיסות שלנו.‬
‫הוא החל בהפקה חלוצית:‬
‫״סימביופסיכוטקסיפלזמה״.‬
‫לא, אמרתי ״אל תיגע בי, בבקשה״.‬ ‫לעולם אל תיגע בי שוב. לעולם.‬
‫שאיפותיו של ״סימביופסיכוטקסיפלזמה״,‬
‫הצורניות והמשוחררות,‬
‫היו גדולות לא פחות משם הסרט.‬
‫הוא משחק עם הזמן בכל דרך אפשרית.‬
‫הבמאי, ביל גריבס,‬
‫נמצא בשלב כה מתקדם של יצירת הסרט‬ ‫שאין לו שום פרספקטיבה.‬
‫ואם אתה שואל אותו על מה הסרט,‬
‫הוא נותן לך איזו תשובה‬ ‫שהיא עמומה יותר מהשאלה.‬
‫אני חושבת שהוא היה קרוע.‬
‫הוא רצה שהסצנה תהיה עשויה היטב.‬
‫הוא רצה שהשחקנים שלו יקבלו השראה מסוימת.‬
‫אז אני חושב שמשכו ודחפו אותו,‬ ‫בשני הכיוונים.‬
‫זו התאוריה שלי, בכל אופן.‬
‫במשך עשרות שנים,‬ ‫אנשים עשו שמיניות באוויר‬
‫בניסיון להסביר את ״סימביופסיכוטקסיפלזמה״.‬
‫כיום, זה סרט מסוג כה נפוץ‬ ‫שהוא נהפך לז׳אנר משלו:‬
‫סאטירה חברתית חדשנית שהיא בעצם מתיחה.‬
‫הבמאי ז׳ול דאסן,‬
‫שהיה, סליחה על הביטוי, ברשימה השחורה,‬
‫הביא את פוליטיקת הגזע למותחן אולפנים‬
‫אותו כתב לכוכביו השחורים.‬
‫דאסן, די ומייפילד נהגו בעורמה,‬ ‫ברצינות, ובחוסר בושה‬
‫כששילבו את השפעותיה האמיתיות‬ ‫של ההתנקשות בד״ר קינג בסרט ז׳אנר.‬
‫מרטין לות׳ר קינג נרצח ב־68׳.‬
‫אימא שלי עזבה הכול ונסעה ללוויה.‬
‫היא לא הכירה את האיש הזה,‬
‫אבל היא עזבה הכול,‬ ‫התלבשה במיטב בגדיה ועזבה.‬
‫וזה היה… ״אה, זה חשוב?״‬
‫האיש הזה היה חשוב,‬
‫מעשיו היו חשובים, דבריו היו חשובים.‬
‫אנחנו חשובים.‬
‫הקולות שלנו, התקוות,‬ ‫החלומות, השאיפות שלנו,‬
‫כל הדברים האלה חשובים.‬
‫מקובלות עלינו אמיתות אלה כמוכחות מאליהן…‬
‫הסרט Uptight הציג את הכאב המערער‬
‫ואת הזעם של חברה שזקוקה נואשות לתשובות,‬
‫לב לבו של הקולנוע הז׳אנרי.‬
‫למחרת היום שבו ד״ר קינג נרצח,‬
‫עלינו על מטוס באטלנטה, מ״מורהאוס ספלמן״,‬
‫וטסנו לממפיס, והפגנו עם פועלי הזבל.‬
‫והיו לנו שלטי ״אני אדם״ כאלה.‬ ‫הם היו אצלנו בבית.‬
‫- אני אדם -‬
‫ובתפנית מפתיעה בז׳אנר סרטי השוד,‬
‫חבורת מהפכנים מתכננת לבצע שוד‬
‫בזמן שקליבלנד סוערת‬ ‫בעקבות ההתנקשות בד״ר קינג.‬
‫איש מפתח בצוות,‬
‫נסער בעקבות הכאוס שלאחר מותו של קינג,‬
‫חווה משבר מצפון.‬
‫בחיים לא הרגשתי רע כל כך.‬
‫Uptight היה גרסה מעודכנת‬ ‫לסרט של ג׳ון פורד משנת 1935,‬
‫וסימן את תחילתה של מגמה‬ ‫שבה סוגיות שחורות הוצגו בסרטים מחודשים.‬
‫זה הסרט שהוא מין חידוש של ״המלשין״?‬
‫הכרתי את ״המלשין״, אז כשראיתי את זה,‬ ‫ידעתי בדיוק מה זה.‬
‫כשאתה רואה את זה, לכל אחד היה קטע של…‬
‫אנשים מסוימים היו פשוט ״משטרה״.‬
‫אתה יודע? אם היית במסיבה,‬ ‫והג׳וינט עבר מיד ליד,‬
‫ומישהו לא לקח את הג׳וינט‬ ‫והעביר אותו למישהו אחר…‬
‫״לא… הוא מהמשטרה.״ אתה יודע.‬
‫או כשמישהו בחבורה התנהג מוזר, כש…‬
‫כשהיינו מהפכנים,‬
‫כשהייתה לך קבוצה מהפכנית משלך,‬
‫תמיד היה אחד שהיה חשוד. אז…‬
‫כשהסרט הזה היה כזה, זה היה ככה.‬
‫בוקר ט. ג׳ונס, שהלחין את פסקול הסרט,‬ ‫כתב באוטוביוגרפיה שלו‬
‫שיש אנשים שמחשיבים את Uptight‬ ‫כסרט הבלאקספלויטיישן הראשון.‬
‫מיבשת אחרת, מתרבות אחרת,‬
‫בא סרט אולפנים מאיטליה,‬
‫ובדומה לסרטים רבים ששינו את המדיום,‬
‫הוא בא מתוך ז׳אנר שנחשב בביטול לסוג ב׳,‬
‫במקרה הזה: מערבון הספגטי.‬
‫בהמשך הסרט,‬
‫הבמאי רצה שהסצנה הזו‬
‫תתקע יתד בלב ציפיות הקהל.‬
‫ליהוק הנרי פונדה בתפקיד נבל היה זעזוע.‬
‫הוא היה המצפון המוסרי הקולנועי של אמריקה.‬
‫אבל אייזק הייז, שחיפש להיט,‬
‫קיבל השראה מהשימוש הסוטה‬ ‫שליאונה עשה בפונדה,‬
‫שקיבל מקום בהר ראשמור‬ ‫של הלבנים הטובים בקולנוע,‬
‫לצד ג׳ון וויין, ג׳ימי סטיוארט ושירלי טמפל.‬
‫המפיק־זמר הייז הושפע כל כך‬ ‫שהוא יצר את הקטע הבא.‬
‫הייז סיפר לי שצפה בסרט הזה‬ ‫כשברח מהמזגן המקולקל באולפני ״סטאקס״,‬
‫וצפה בו עשר פעמים לפחות.‬
‫נוכחותו המפעימה של וודי סטרוד‬ ‫שכנעה את הייז‬
‫שגם הוא יוכל פעם להיות כוכב קולנוע,‬
‫ובז׳אנר שהנוכחות השחורה בו‬ ‫הייתה שולית במקרה הטוב: המערבון.‬
‫וחשוב יותר, ״היו זמנים במערב״‬ ‫גם הניע את הייז ליצור את הקטע הזה‬
‫לאלבומו Hot Buttered Soul.‬
‫כשגורדון פארקס עיבד‬ ‫את ספרו החצי־אוטוביוגרפי,‬
‫״עץ הדעת״, ב־1969,‬
‫הוא יצר את הסרט הראשון‬ ‫של במאי אפריקאי־אמריקאי שמומן בידי אולפן.‬
‫אולפני וורנר קיבלו תמורה מלאה‬ ‫מהצלם שנהפך לבמאי.‬
‫הוא כתב, ביים, הפיק, והלחין את הפסקול.‬
‫הוא אמר לי בצחוק‬ ‫שהסיבה היחידה שהוא לא כיכב בסרט‬
‫הייתה שהוא היה גבוה מדי.‬
‫״עץ הדעת״ עוקב אחרי ניוט בן ה־12‬ ‫במהלך קיץ אחד.‬
‫זה סרט בלתי נשכח‬ ‫בזכות תקרית טעונה אחת.‬
‫רוץ, טאק! רוץ!‬
‫רגע כה חזק שהוא נראה סוריאליסטי,‬ ‫אך גם אמיתי מדי,‬
‫רגע שלא זכה להכרה הראויה בזמנו.‬
‫עצור או שאני יורה!‬
‫לא היית צריך לירות בטאק.‬
‫עכשיו אתם רואים מה קורה לפושעים.‬
‫זה סוג הסצנות שכולנו ידענו עליהן,‬ ‫אבל לא ציפינו לראות בסרט.‬
‫פארקס גם סיפר לי‬ ‫שהוא הכניס לסרט כמה שיותר,‬
‫למשל את הדימוי המופלא הזה,‬ ‫שפותח את ז׳אנר המערבון לקהלים שחורים,‬
‫מפני שלא ידע אם יזכה לביים סרט נוסף.‬
‫1969 לקחה אותנו‬ ‫מההיפר־אמיתי ללא־אמיתי.‬
‫הפראיות פרחה במלוא עוצמתה‬
‫בסרטו של רוברט דאוני האב,‬ ‫קומדיה מהפכנית על מהפכה,‬
‫הסאטירה על עולם הפרסום ״פאטני סוופ״.‬
‫אי אפשר לאכול מזגן.‬
‫כאן, אדם שחור, פאטני סוופ,‬
‫נהפך לפתע למנהל של משרד פרסום…‬
‫אתה תהיה יו״ר מצוין.‬
‫ומיד מחולל מהפך בשיטת העבודה של המשרד.‬
‫יש לי הרגשה שיש פה‬ ‫המון כישרונות לא מנוצלים.‬
‫לא עשיתי את זה!‬ ‫-אז מה אתה עושה, מודד לה חום?‬
‫בוס, אל תפטר אותי.‬ ‫יש לי אישה, שלושה ילדים וסוס פוני.‬
‫אפשר להגיד יותר בקומדיה מאשר בסרט רציני,‬
‫ואני חושב שזה‬ ‫מה שהשחורים היו צריכים לשרוד.‬
‫היית צריך להצחיק אותם, עם סאבטקסט.‬
‫דאוני זיהה הזדמנות,‬
‫אפשרות לשחק ולהיות חדים ונושכים.‬
‫ו… אני לא רוצה להשתמש במילה ״גאונות״,‬ ‫אבל זה היה הבזק של משהו.‬
‫לאחר שלא היה מרוצה‬ ‫ממשחקו של הכוכב שלו, ארנולד ג׳ונסון,‬
‫הבמאי דאוני הקליט את עצמו‬ ‫כדיבוב לדמות הראשית השחורה…‬
‫אמת ונשמה!‬
‫א.נ., בייבי!‬ ‫-נכון!‬
‫החלטה שבוודאי השפיעה על בנו בתפקיד‬ ‫עליו היה מועמד לאוסקר ב״רעם טרופי״.‬
‫כי אני מנסה להתנפח קצת, אבל זה… זה קשה.‬
‫אתה נראה טוב.‬ ‫-יש לך עצות?‬
‫1969 הייתה רגע של מפנה‬ ‫בעולם הקולנוע השחור,‬
‫שבו סרטים בחנו באופן בוטה ומציאותי יותר‬
‫את חיי השחורים בעבר.‬
‫למשל באחד הסרטים האמריקאיים הראשונים‬ ‫שעסקו באופן ישיר למדי בעבדות.‬
‫הסרט נקרא ״עבדים״,‬
‫וכיכבה בו דיון וורוויק,‬
‫וגם שרה בו על כאב מסוג אחר‬
‫מזה שהיה מצופה ממנה.‬
‫אוסי דייויס מגלם עבד שמנסה להיאחז בהיגיון‬
‫במערכת שאין בה היגיון.‬
‫1,200, פעם שנייה. עוד מישהו?‬
‫הופעתו המלכותית והחודרת של דייויס‬ ‫אינה מסתירה את ייאושו.‬
‫למעשה, היא מגבירה אותו.‬
‫התהפוכות ההיסטוריות נמשכו‬ ‫כשרופרט קרוס היה‬
‫לשחקן השחור הראשון שקיבל מועמדות‬ ‫לאוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר,‬
‫על ״הבוזזים״.‬
‫איך מתניעים את הדבר הזה?‬
‫החיוביות הזורמת של קרוס משחררת את מקווין‬ ‫מהנרקיסיזם הלקוני שלו.‬
‫הוא מקשיב לקרוס,‬
‫ומאפשר לנו לכבד את קרוס כמוהו.‬
‫עשר שנים לפני כן, קרוס הופיע ב״צללים״,‬
‫דרמת הגזע של ג׳ון קסאווטס מ־1959,‬ ‫שהופקה, כמובן, באופן עצמאי.‬
‫אתה אוהב את הסיפור על הארנב והעץ?‬
‫לא מכיר אותו.‬
‫אתה יודע, על הארנב שנופל מהעץ ואומר,‬
‫״לעשות אהבה זה לציפורים״.‬
‫הבמאי מארק ריידל,‬
‫שהכיר את קרוס מהסטודיו למשחק,‬ ‫הביא אותו ל״הבוזזים״.‬
‫- קולו של מארק ריידל -‬
‫רופרט קרוס היה בגובה 1.96 מטר,‬ ‫וידעתי שהוא מתאים לתפקיד, לצד סטיב.‬
‫היה נהדר לנסוע לבית של סטיב מקווין,‬
‫כי היו שם אולי עשר חניות,‬
‫עם כל מיני מכוניות, פרארי, אסטון מרטין,‬
‫ואופנועי מרוץ,‬
‫בית ענקי עם חצר פנימית… מפואר מאוד.‬
‫רופרט לא ראה דבר כזה מימיו,‬
‫וגם אני לא, עד שהכרתי את סטיב.‬
‫חייתי קצת יותר בצניעות,‬
‫אבל בהחלט בתנאים טובים יותר מאלה של רופרט,‬ ‫שלא היה לו כסף, וחי כמו שחקן צעיר.‬
‫נכנסנו לבית, ורופרט פגש את סטיב,‬
‫וסטיב הביט על הענק הזה,‬ ‫והתיישבנו בספרייה שלו,‬
‫וסטיב התחיל לדבר על טקוונדו.‬
‫הוא היה מומחה באמנויות לחימה.‬
‫והוא הראה לרופרט תנועות,‬
‫ורופרט אמר ״לא, אתה בחוסר איזון״.‬
‫כה אמר רופרט מהכורסה שלו.‬
‫וראיתי… וסטיב הסתכל עליו ואמר ״אה״?״‬
‫״כן, אתה לא מאוזן.‬ ‫העמידה שלך לא נכונה.״‬
‫אז סטיב אמר ״תראה לי״.‬
‫ורופרט קם, ונעמד במלוא גובהו,‬
‫והם עמדו אחד מול השני, ותוך שתי שניות,‬
‫סטיב עף באוויר,‬
‫מתחת לשולחן הביליארד,‬ ‫שהיה בעצם בחדר הסמוך.‬
‫וחשבתי ״טוב, הלך הסרט״.‬
‫״הלך על רופרט.״‬
‫אבל האמת היא שסטיב היה מאושר‬
‫שהטיפוס הזה לא פחד ממנו.‬
‫אחד האמנים המוזרים והחדשניים ביותר‬ ‫בעולם הקולנוע של לוס אנג׳לס,‬
‫שכלל את ג׳ק ניקולסון‬
‫ואת התסריטאי רוברט טאון,‬
‫רופרט קרוס היה אדם כריזמטי‬ ‫ונערץ בזכות כישרונו.‬
‫בעוד ג׳ים בראון ורופרט קרוס‬
‫ייצגו סוג חדש של גבריות שחורה:‬
‫בראון היה מנומס אך גם חסר סבלנות,‬
‫וקרוס חייכן ומחוצף.‬
‫מוחמד עלי, שהיה בעיניי‬
‫הידוען השחור השני שהיה מקובל במידה שווה‬ ‫בקרב קהלים שחורים ולבנים,‬
‫הציג גרסה משלו לנימוס וחוצפה‬
‫בסרט התיעודי משנת 1970‬ ‫״הידוע גם בשם קסיוס קליי״.‬
‫הוא שילם לעורכי דין כדי לחמוק ממאסר,‬
‫שילם מזונות לאשתו הראשונה,‬
‫פרנס את אשתו הנוכחית ואת בתם.‬
‫סרט תיעודי יוצא דופן זה תפס את עלי‬ ‫על פרשת דרכים,‬
‫בין מי שהיה לבין מי שעתיד היה להיות.‬
‫הוא חשוב משום שהוא מראה את הביטחון העצמי‬
‫שעתיד לעמוד במרכזו של הקולנוע השחור.‬
‫והשחור הראשון שפרץ בדומה לעלי,‬ ‫מבלי לנסות להסתתר מפני מבטו של המיינסטרים,‬
‫היה ג׳ק ג׳ונסון,‬
‫שמאבקיו הוצגו במחזה,‬
‫ולאחר מכן בסרט, ״התקווה הלבנה הגדולה״,‬
‫שהפך את ג׳יימס ארל ג׳ונס לשחור השני‬ ‫שקיבל מועמדות לפרס השחקן הטוב ביותר.‬
‫- התקווה הלבנה הגדולה (1970)‬ ‫במאי: מרטין ריט -‬
‫ג׳יימס ארל ג׳ונס הוכיח את עצמו‬ ‫כנוכחות מינית שרירית‬
‫באחת הפעמים היחידות‬ ‫בקריירה הקולנועית שלו.‬
‫לא, אני…‬
‫תתלבשי בבקשה, מיס בכמן.‬
‫ניקח אותך העירה.‬ ‫-ג׳ייק!‬
‫אל פחד. תתלבשי.‬
‫מיניות בין הגזעים, ואי־הנחת שהיא עוררה,‬
‫הכתה גלים של חרדה בסרטים של שנת 1970.‬
‫״התקווה הלבנה הגדולה״ הזכירה לצופים‬
‫שמערכות היחסים האלה היו מבוססות על תשוקות.‬
‫השינויים הותירו‬ ‫לפחות קולנוען מוביל אחד אובד עצות,‬
‫הבמאי וויליאם וויילר,‬ ‫שיכולתו להציג בסרטיו שינויים חברתיים‬
‫ניכרה בסרטים‬ ‫כגון ״שנות חיינו היפות ביותר״.‬
‫וויילר קבע תקדים בסרטו המוקדם על מטרידן,‬ ‫״האספן״ מ־1965.‬
‫סרטו האחרון היה ״שחרורו של ל.ב. ג׳ונס״,‬
‫ויכולתו לתרגם למסך דרמה אקטואלית הכזיבה‬
‫בפטישיזציה ההיסטרית הזו של עור שני שחור.‬
‫ניסית לפנות לעורכי דין?‬ ‫-שוגר בוי, אתה שובר לי את היד.‬
‫ניסית לפנות לעורכי דין,‬ ‫ולא חשבת שהם יזהירו גבר לבן?‬
‫ראיתי טיפשים בחיי, אבל לא כמוך.‬
‫לאחר שביים את הסרט התיעודי‬ ‫״קינג: תיעוד מצולם״,‬
‫סידני לומט עבר למשהו שנשמע מגרה:‬
‫תסריט מאת גור וידאל‬ ‫על פי מחזה של טנסי וויליאמס,‬
‫שעוסק בענייני גזע ומין,‬
‫עם ג׳יימס קובורן,‬
‫רוברט הוקס,‬
‫ולין רדגרייב.‬
‫התוצאה, שהשתדלה נואשות להיות גסה,‬
‫הייתה Last of the Mobile Hotshots,‬
‫שסווג כסרט למבוגרים בלבד,‬
‫ככל הנראה מפני שיש בו גבר שחור‬ ‫שעשוי לקיים יחסי מין עם אישה לבנה.‬
‫דלת התנור מקולקלת,‬
‫הגג דולף, המים זורמים באסלה כל היום,‬
‫ואתה די חתיך יחסית לבעל בית.‬
‫יכולתה של דיאנה סנדס להקסים‬ ‫הוצגה לראווה בסרט ״בעל הבית״ משנת 1970,‬
‫ועלילה מוקדמת זו, על התהפוכות שנגרמות‬
‫כשגבר לבן פריבילגי‬ ‫גורם לג׳נטריפיקציה ברחוב בברוקלין,‬
‫המשיכה את המגמה;‬
‫תסריטאי שחור, ביל גאן,‬
‫עיבד תסריט מאת סופרת שחורה, קריסטין האנטר.‬
‫הכישרון האותנטי שלה נועד למסך הקולנוע.‬
‫סנדס הייתה מסוגלת להביע בצחקוק ובחיוך‬
‫יותר ממה שרוב השחקנים‬ ‫מסוגלים לעשות עם דיאלוגים ארוכים.‬
‫דיאנה סנדס הייתה הדודה המושלמת,‬
‫כי היא ידעה איך להיות ילדה מגודלת.‬
‫היא הייתה אדם נדיב מאוד.‬
‫היה תענוג להיות בחברתה.‬
‫ב־1970, צ׳סטר היימס הגיע סוף סוף למסך‬ ‫בצורה שהיה בה היגיון.‬
‫בסרטו הראשון כבמאי,‬
‫אוסי דייויס הופך על ראשו‬ ‫את מיתוס הנימפומנית השחורה,‬
‫בסצנה שלקוחה היישר מספרו של היימס.‬
‫בספרו, היימס מוסיף נגיעה של מרירות‬
‫לאנקדוטה הזו על שחורה שמפתה שוטר לבן‬
‫להשפלה מינית.‬
‫בבקשה, בייבי.‬
‫בבקשה.‬
‫העיבוד הקולנועי הגביר את הנאתם‬ ‫של צופים שמאסו בהשפלת שחורים,‬
‫ונהנה כשדייויס הופך את היוצרות‬ ‫על המסך הגדול.‬
‫עצרי בשם החוק!‬
‫פרשנותו של דייויס לסיפורו של היימס‬ ‫על שוטרים נוקמים בהארלם‬
‫היה מעשייה משעשעת ואפרו־צנטרית‬ ‫שהציגה את הרעיון של אופנה גבוהה,‬
‫עם פסקול מאת מלחין ״שיער״, גאלט מקדרמוט.‬
‫הבלשים הלבושים היטב,‬
‫בגילומם של גודפרי קיימברידג׳ השנון‬ ‫וריימונד סיינט ז׳אק מהיר החימה,‬
‫היו חלק מקבוצת שחקני תיאטרון שחורים‬ ‫שהורכבה בידי דייויס.‬
‫מה זה?‬ ‫-תראו.‬
‫אלוהים. החולצות הכחולות שהוא לבש,‬
‫החליפה ההיא שהוא לבש,‬
‫השפם המטופח שהיה לו…‬
‫הוא היה נקי, משהו בנזונה.‬
‫ראית את הליצן הלבן הזה אתמול. זיהית אותו?‬
‫לא יודע, המפקד. אולי כן ואולי לא.‬
‫הם כולם נראים לי אותו הדבר.‬
‫בתור שחקן תיאטרון בעצמו,‬
‫דייויס ידע שהצופים יתחברו‬
‫לחמימותם של שחקנים שחורים‬ ‫שמתענגים על תהילתם של עמיתיהם,‬
‫ובוודאי גם רצה שהצופים ירגישו כמוהם.‬
‫יש המון פנטזיה ב״הכותנה באה להארלם״.‬
‫זאת אגדה.‬
‫אבל מה שיפה זה ש…‬
‫אוסי דייויס משתמש בהארלם‬
‫כפי שלא ראינו אותה מעולם.‬
‫היא אותנטית לגמרי,‬
‫היא לגמרי עצמה,‬
‫ואצלו, הפנטזיה הזאת מתרחשת‬ ‫באמצע המציאות של הארלם.‬
‫דייויס השתמש במנטרה של מהפכנים שחורים,‬
‫והפך אותה לשיר שאלה ותשובה.‬
‫״מספיק שחור בשבילי…״‬
‫אני מצפה ליום שבו הגאווה השחורה‬
‫תתקבל בחברה כסיבה למסיבה,‬
‫במקום כדרישה לשינוי.‬
‫מה שהיא אכן הייתה, דרך אגב.‬ ‫אבל בשיר זה התנגן יותר טוב.‬
‫״מספיק שחור בשבילי…״‬
‫זאת השורה שחוזרת לכל אורך הסרט,‬
‫וזה פנטסטי.‬
‫אני מספיק שחור בשבילכם?‬
‫קלווין לוקהארט,‬ ‫איך שהוא אומר את זה כשהוא מטיף,‬
‫ואז גודפרי קיימברידג׳,‬ ‫ואיך שהוא אומר את זה…‬
‫זה מספיק שחור בשבילך?‬
‫היא משתנה, פושטת ולובשת צורות.‬ ‫יש לה כמה משמעויות.‬
‫זה מספיק שחור בשבילך?‬
‫לא, אבל זה יהיה.‬
‫זה עדיין מהדהד.‬
‫למרות שדייויס הכיר בצורך‬ ‫לשתף את המלחין במלאכת העשייה,‬
‫ושילב את מקדרמוט ב״הכותנה באה להארלם״,‬
‫מלווין ואן פיבלס הוא שהצליח‬ ‫להעביר באמצעות מוזיקה‬
‫את אופיה המזעזע של החוויה השחורה.‬
‫סרטו מ־1970, ״איש האבטיח״, הוא סאטירה‬
‫שבה לבן ליברלי‬ ‫מתעורר בוקר אחד ומגלה שהוא שחור,‬
‫מה שמבטא כמה מפחיד להיות שחור,‬ ‫אם אתה לבן.‬
‫גודפרי קיימברידג׳ משנה את הטון,‬ ‫ממשחק קומי מוגזם…‬
‫ג׳ף! יש שחור במקלחת שלך!‬
‫לדיוקן עשיר ומעמיק יותר של דמות‬ ‫שעוברת מהפך בעקבות טבילה באמפתיה.‬
‫זו אבולוציה‬ ‫שוואן פיבלס רצה שהצופים ירגישו.‬
‫כשהתחתנו, לא ידעתי שזה יהיה בין־גזעי.‬
‫לא סיפרת לי!‬
‫שמעתי על זה רק עכשיו בעצמי!‬
‫ואן פיבלס עוטף עלילה רעועה ומתעתעת‬
‫בשילוב של רעיונות ממערכונים,‬ ‫בגרסה קולנועית נוצצת,‬
‫והתוצאה היא מלאכת מחשבת‬
‫שעוסקת בעוצמתה של המודעות השחורה החדשה.‬
‫לאן נדמה לך שאתה הולך?‬
‫אני נפגש לצהריים עם קלארק דאנוודי.‬ ‫-לא כאן!‬
‫בעידן הקורונה,‬
‫״איש האבטיח״ נהיה שוב אקטואלי,‬
‫מאז שהלבנים הבינו איך זה לחיות על זמן שאול‬
‫מהרגע שיוצאים מפתח הבית,‬
‫דבר שהשחורים באמריקה הבינו מזמן.‬
‫כמו גורדון פארקס ב״עץ הדעת״ שנה קודם לכן,‬
‫גם ואן פיבלס הלחין מוזיקה‬ ‫לסרט האולפנים הראשון שלו.‬
‫כשאבא שלי יצר את ״איש האבטיח״…‬
‫- מריו ואן פיבלס‬ ‫במאי / שחקן -‬
‫ניסו להחליט אם להפיץ‬ ‫את ״איש האבטיח״ בבתי הקולנוע,‬
‫עשו הקרנה, וכל האנשים החשובים באו,‬
‫כולם לבנים,‬
‫והיה בחור אחד, שחור בשם ווילי,‬ ‫שטאטא את הרצפה באולם.‬
‫ואבא שלי דיבר עם ווילי,‬ ‫נתן לו כמה דולרים ואמר,‬
‫״תקשיב, כשיקרינו את הסרט שלי,‬ ‫תדאג לאהוב אותו.״‬
‫אז ווילי שם, מקרינים את ״איש האבטיח״,‬
‫ו־ווילי מתחיל… ״היי! תראו את זה!״‬
‫״זה מצחיק…״‬
‫והם הסתכלו… ״ווילי אוהב את זה!״‬
‫״ווילי אוהב…״‬ ‫״בוס, זה ממש טוב! תראה!״‬
‫״ווילי, זה מצחיק אותך?״‬
‫״כן, אני מת לצפות בזה. מתי זה יוצא?״‬
‫קיבל הפצה בבתי הקולנוע.‬ ‫הוא היה קבוצת מיקוד של איש אחד.‬
‫אבא שלי עשה ג׳וג׳יטסו גזעי‬ ‫והפך את זה עליהם.‬
‫גורדון פארקס,‬ ‫בסרט האולפנים השני שלו ב־1971,‬
‫אימץ את השילוב של מוזיקה וקולנוע,‬
‫בתפנית חדה מהפסקולים הקלאסיים,‬ ‫בעלי ההשפעה האירופאית, של סרטי האולפנים.‬
‫בסרט זה, פארקס המשיך בתוכניתו‬ ‫לשלב את אייזק הייז.‬
‫- שאפט -‬
‫״שאפט״ לא היה רק סרט בכורה,‬ ‫הוא היה הצהרה.‬
‫בדומה לסרטים כמו ״אדם בעקבות גורלו״‬ ‫שצעקו ״אלה שנות ה־60״,‬
‫״שאפט״ הותיר שובל‬ ‫של פאנק ואלגנטיות עירונית‬
‫שהכריזו שאלה הן שנות השבעים.‬
‫שבלש פרטי לא חייב להיראות‬ ‫כאילו ישן בבגדיו,‬
‫או להסתתר.‬
‫החדשנות והתעוזה של מצלמה שעוקבת אחרי‬ ‫גבר שחור במעיל עור במנהטן,‬
‫בלש פרטי שלבוש כמו שילוב של מהפכן‬ ‫ושל הבמאי גורדון פארקס,‬
‫בעוד התיפוף המקפיץ משלהב את הקהל.‬
‫המצלמה לא ריגלה אחר הכוכב,‬
‫היא בהתה בו.‬
‫השילוב הזה שינה לעד את מסלול הקולנוע,‬
‫אפילו בעובדה שהוא נוצר ע״י אולפן‬
‫שהיה מזוהה עם סרטים‬ ‫שעוסקים באמריקה אידאלית,‬
‫שהציגו את השיער החלק והעיניים הכחולות‬ ‫כסטנדרט היופי.‬
‫שאפט, ״מכונת הסקס לכל הבחורות״?‬ ‫אף פעם לא דיברו ככה על שחור.‬
‫אתה בסדר?‬
‫בייבי, אתה בסדר?‬
‫התחלתי להרגיש כמו מכונה.‬
‫לא צריך להרגיש ככה.‬
‫- הסרט הזה מוקדש לכל האחים והאחיות‬ ‫שנשבר להם מהממסד -‬
‫ב־1971, ואן פיבלס החליט לעשות סרט‬
‫על האימה הבלתי פוסקת‬ ‫שמופעלת על שחורים באמריקה,‬
‫״שירו המחורע של סוויטבק המתוק״.‬
‫השם לבדו הפך את הסרט‬ ‫לחלק מהמהפכה שלא תשודר בטלוויזיה.‬
‫בימים ההם, שום רשת‬ ‫לא הייתה משדרת כותר כזה,‬
‫וגם לא את הסרט הנפיץ שנלווה אליה.‬
‫מה קרה?‬
‫בתקופה לפני שהפורנו היה בכל מקום,‬
‫כשמיניות שחורה עוד הייתה נושא לבדיחות,‬
‫״סוויטבק״ הפגין תעוזה‬ ‫כשהפך את הסקס השחור למופע ראווה,‬
‫וסירב למצמץ או להסיט את מבטו.‬
‫זו קונסטרוקציה שוואן פיבלס בונה,‬ ‫לבנה על לבנה,‬
‫אמצעי שמטרתו לגרום לצופים להבין‬ ‫איך זה להיות מוחפץ.‬
‫- סווג X ע״י מועצה שכולה לבנים -‬
‫שילוב המילה Baadasssss בשם הסרט‬
‫היה צעד כה אמיץ‬
‫שהוא למעשה הבטיח שהסרט יקבל סיווג X,‬
‫מה שאכן קרה לבסוף.‬
‫מלווין ואן פיבלס‬ ‫ניצל את יתרונות האקספלויטיישן,‬
‫ואת הליברליזם החדש בתרבות הקולנוע,‬
‫לטובתו.‬
‫הוא אהב את החוצפה של להיות גבר שחור‬
‫עם שיער פנים, שמעשן סיגר,‬
‫מחווה נצחית בתרבות הפופ,‬ ‫לא פחות מהבעת הגיחוך של אלוויס פרסלי‬
‫והציפורניים של מייגן די סטליון.‬
‫״סוויטבק״ יצא בתקופה‬ ‫שמיד אחרי המצאתו של סיווג X,‬
‫כשהפורנו עבר מאולמות מטונפים בעיר התחתית‬ ‫לפרברים.‬
‫״קאובוי של חצות״‬ ‫היה הסרט הראשון בעל סיווג X‬
‫שזכה באוסקר לסרט הטוב ביותר.‬
‫הסרט היחיד.‬
‫סטנלי קובריק יצר את ״התפוז המכני״‬ ‫וקיבל סיווג X.‬
‫ומרלון ברנדו והבמאי ברנרדו ברטולוצ׳י‬ ‫היו מועמדים לפרסי אוסקר‬
‫על ״הטנגו האחרון בפריז״ שקיבל סיווג X.‬
‫והיה גם ניסיון שחור לסרט בסיווג X‬ ‫עם אמירה חברתית: ״ליילה״,‬
‫עם פסקול מאת מתופף הפאנק האגדי,‬ ‫ברנרד פרדי.‬
‫גם אם המועצה לסיווג סרטים‬ ‫תסווג את הסרט שלי G, ״לכל המשפחה״,‬
‫אני לא נותן להם את הזכות להחליט, G או X,‬
‫לגורל השחור.‬
‫אבל ואן פיבלס, בעל כורחו,‬ ‫פרץ את השערים כשחטף את סיווג X.‬
‫השמועה מספרת שהוא עצמו‬ ‫בחר לסרטו את סיווג X,‬
‫מפני שזה היה הסמל היחיד‬ ‫שלא היה סימן רשום של מועצת הדירוג,‬
‫מה שפרסם לכולם שסיווג X פתוח לכל דורש,‬
‫וכך נולד עולם חדש ואמיץ‬ ‫של הדירוגים XX ו־XXX.‬
‫אחרי הכול, מעולם לא שמעתם‬ ‫על סיווג R כפול או PG-13 משולש.‬
‫בדומה ל״איש האבטיח״,‬ ‫גם ״סוויטבק״ נפתח בריצה,‬
‫אבל הפעם לא לשם יצירת אפקט קומי.‬
‫סוויטבק נס על נפשו.‬
‫נראה שהתנועה היא שמשאירה אותו בחיים,‬
‫וחלק רב מהסרט עוסק בתנועה קדימה.‬
‫ואן פיבלס בחר במוזיקאים‬ ‫לא רק כדי שיספקו מוזיקה.‬
‫הוא הפך את ״אדמה, רוח ואש״ לשותפיו למזימה.‬
‫הייתה לו מזכירה שהייתי מאוהב בה.‬ ‫כולם היו מאוהבים בפריסילה, המזכירה שלו.‬
‫היה לה אפרו כמו הילה.‬ ‫אמרתי ״אלוהים, תראו את פריסילה.‬
‫״מה היא לובשת…‬
‫״מה פריסילה לובשת היום?״‬
‫אבל לפריסילה היה חבר קצת שתלטן.‬
‫היא רצתה לשחק בסרט,‬ ‫אבל החבר שלה אסר עליה לשחק בסרט.‬
‫אבל הוא במקרה הקים להקה חדשה‬ ‫בשם ״אדמה, רוח ואש״.‬
‫אז הוא אמר, ״אסור לך לשחק עם מלווין,‬ ‫אבל אני רוצה לעשות את המוזיקה״.‬
‫והתרומה שלהם הוסיפה‬ ‫לפרנויה המיוזעת של ״סוויטבק״.‬
‫שלא כמו מוזיקת הנשמה המתוקה והשרירית‬
‫שהפכה בהמשך למזוהה‬ ‫עם ״אדמה, רוח ואש״,‬
‫הפסקול שלהם ל״סוויטבק״ היה צורם.‬
‫רצועות של ג׳אז אוונגרדי צווחני‬
‫שמתחתיהן רובד של כלי הקשה פועמים.‬
‫המוזיקה קיימת כדי שנהיה מודעים‬
‫שאנחנו מושלכים לתוך עולם‬ ‫שהקולנוע התעלם ממנו.‬
‫הוא שילב ז׳אנרים בזריזות,‬
‫עם רפלקסים חדים‬ ‫כמו אלה של הבמאי ואן פיבלס.‬
‫רוץ, סוויטבק!‬
‫רוץ, בן זונה!‬
‫הרגו את אחותך…‬ ‫-אבל לא יהרגו אותי!‬
‫רוץ, סוויטבק!‬
‫רוץ, בן זונה!‬
‫״הרגו את אימא שלך!‬
‫״הרגו את אבל שלך…‬ ‫אבל לא יהרגו אותי!״‬
‫אבא שלי שלח אותי לדבר עם אנשים מחוץ לאולם.‬
‫הייתי אומר לו מה דעתי, והוא היה אומר,‬
‫״לא מעניין אותי מה דעתך.‬ ‫את זה אשמע אחר כך, אבל…‬
‫״תדבר עם האנשים מחוץ לאולם‬ ‫ותשמע מה הם חשבו על הסרט,‬
‫״איך הם שמעו על הסרט ומה דעתם עליו.״‬
‫נדרש אוטר, בדרן ואיש מכירות כמו מלווין‬
‫כדי להבין שבאמצעות הפיכת המלחין‬ ‫לשותף ליצירת הפרויקט,‬
‫במקום כעובד בלבד,‬
‫הבמאי משקיע בעתידו של הסרט.‬
‫והאופן שבו מלווין ראה את העתיד הזה‬ ‫הוביל ליצירת כיוון חדש בעסקי הקולנוע.‬
‫ראשית, הוא הפך את הסיפור‬ ‫על מכירת הסרט לשיווק שלו.‬
‫אחרת היה לו ״סרט שחורים״‬ ‫שלא היה זוכה לתשומת לב רבה.‬
‫חשוב מזה, הוא הוציא ראשית את אלבום הפסקול,‬ ‫ובנה על הנראוּת המוגברת ככלי לקידום מכירות.‬
‫הוא היה אמן־יזם.‬
‫לא משנה אם זאת אמנות‬ ‫אם אף אחד לא צופה בזה.‬
‫גורדון פארקס הרחיב את הגדרתו‬ ‫של הפרוטגוניסט השחור.‬
‫סוויטבק ושאפט באו בעקבות מוחמד עלי‬
‫אל עידן של דמויות שחורות‬ ‫שכבר לא מבקשות רשות להתקיים.‬
‫הסצנות שלהם בוימו‬ ‫כדי להציג אותם כאסרטיביים,‬
‫לא כמזמינים.‬
‫גישה רגועה כתחליף לחביבוּת בראש מורכן.‬
‫ריחוק אירוני שהכריח את הצופים להבין,‬
‫במקום להסביר להם הכול.‬
‫תקשיב למה שאני אומר לך, גבר.‬ ‫אני כאן כדי לעזור לך.‬
‫אני מלאך מאלוהים.‬
‫הארי בלפונטה החזיר‬ ‫את האינטנסיביות האלגנטית שלו למסך הגדול‬
‫בסרט ״המלאך לווין״,‬
‫דרמה ניסיונית שהוא הפיק.‬
‫הוא חזר מהגלות שכפה על עצמו‬ ‫בקומדיה האקזיסטנציאליסטית הזו,‬
‫שהוסיפה טוויסט לדילמה‬ ‫שהוצגה בידי ראלף אליסון‬
‫בספרו ״האדם הבלתי נראה״:‬
‫״מה עשיתי שאני כזה שחור, כחול, ושמיימי?״‬
‫אני מלאך.‬
‫באת לקחת אותי?‬
‫לא.‬
‫באתי לתת לך חיים.‬
‫כמקבילה שמיימית ותנ״כית יותר,‬
‫סידני פואטייה שיחק את ״האח ג׳ון״.‬
‫בפנטזיה זו, פואטייה הוא זר צנוע‬
‫שנקלע לאזור קרבות,‬
‫ומסתיר את שבחיו ואת ביקורתו,‬
‫כמלאך מוות שתקן שנקרע בין העבר להווה.‬
‫אגדה זו, בעלת כוונות טובות,‬ ‫מבטאת את מצבו של פואטייה עצמו.‬
‫סרטו הבא של אוסי דייויס‬ ‫אחרי ״הכותנה באה להארלם״‬
‫היה דרמה שהתמקדה במתיחויות‬ ‫בין דורות של נשים שחורות‬
‫בביתה של משפחה אחת.‬
‫אלוהים, אם תעזור לי להשיג את הבית הזה‬ ‫לאמא שלי, בחיים לא אבקש ממך עוד משהו. אמן.‬
‫גיבורת הסרט הצעירה,‬ ‫שנאבקת להשמיע את קולה ועל עתידה,‬
‫הייתה נושא קרוב בהרבה למציאות‬ ‫מאשר סרטו הקודם.‬
‫התסריטאי והבמאי אוסמן סמבן אמר פעם,‬
‫״בין המשפחות שמופיעות‬ ‫בסרטים ׳סאונדר׳ ו׳נערה שחורה׳‬
‫״נמצא יקום שלם.‬
‫״זה סוג הסרטים שהייתי רוצה לעשות.״‬
‫ועולם הסרטים שהוא ראה‬ ‫נתן לו השראה להקדיש חלק ניכר מהקריירה שלו‬
‫להצגת משפחות בצל היעדרה של גבריות שחורה.‬
‫יש הטוענים ש־1939 הייתה‬ ‫השנה הטובה ביותר בתולדות הקולנוע.‬
‫אך זו אקסיומה ששנת 1939 ביססה את מעמדה‬ ‫של ארה״ב כיוצרת המיתוסים העולמית.‬
‫תקופה שכוללת בתוכה את ״חלף עם הרוח״‬ ‫לעולם לא תזכה להכרה הזו מצדי.‬
‫ראשי האולפנים יצרו מיתולוגיה‬ ‫בתרבות הפופולרית‬
‫שאפשרה להם לברוח כמה שיותר מהמקורות שלהם,‬
‫וליצור יש מאין גרסה היבריסטית של אמריקה,‬
‫אמריקה שמעולם לא הייתה קיימת,‬
‫שרבים בארה״ב עדיין מאמינים שהייתה קיימת.‬
‫קרוב לוודאי שרוב העולם עדיין מאמין בזה.‬
‫תוצרי האולפנים של שנת 1939‬
‫נחשבו בעיניהם כמוסרניים וספרותיים,‬
‫ומכרו לקהל הרחב מיתוסים מטויחים.‬
‫אני יודע שאני העבד שלה, האק,‬
‫אבל לפעמים אני תוהה אם זה צודק.‬
‫זה עובר מעבר לניכוס‬ ‫ומגיע למחוזות הקולוניאליזם התרבותי.‬
‫״שחקנים לבנים מתאימים הרבה יותר‬ ‫לייצוג התרבות שלכם, שחקנים היספניים…‬
‫״בני איי האוקיינוס השקט…״‬
‫מיס דורותי מארץ׳,‬
‫מחקה את ביל רובינסון,‬
‫המלך של הארלם.‬
‫״שחורים.״‬
‫אגרוף בבטן שמצפה להתקבל כמחמאה.‬
‫- חלף עם הרוח (1939) -‬
‫וחשוב מכול, ב־1939 חלו חילופי כוחות‬
‫שחיזקו את עוצמתו של מיתוס מרכזי והרסני‬
‫על מקומם של השחורים בחברה.‬
‫סיימנו!‬
‫מי אמר שסיימנו?‬ ‫-אני אמרתי.‬
‫אני מנהל העבודה. אני קובע מתי מסיימים.‬
‫סיימנו!‬
‫שניהם היו עיבודים של ספרים.‬
‫הסרט הקופתי ביותר בכל הזמנים, עד שנת 1925,‬
‫היה ״הולדת אומה״ של ד. וו. גריפית׳.‬
‫להיט גדול עוד יותר‬ ‫היה ״חלף עם הרוח״ מ־1939,‬
‫שנשאר הסנסציה הקופתית‬ ‫הגדולה ביותר עד 1965,‬
‫וחזר למקום הראשון ב־1971.‬
‫1972 הייתה צריכה להיות‬ ‫שנת הפריצה של רופרט קרוס.‬
‫מעריציו ג׳ק ניקולסון,‬ ‫רוברט טאון והל אשבי‬
‫יצרו תפקיד לקרוס‬ ‫בעיבודם ל״המשימה האחרונה״,‬
‫אך קרוס חלה בלוקמיה לפני תחילת הצילומים.‬
‫הצילומים נדחו בתקווה שהוא יוכל להשתתף,‬
‫אך קרוס נפטר לפני תחילת הצילומים.‬
‫במאמר במגזין ״אסקווייר״,‬
‫אשבי נזכר בהומור ובחן‬ ‫שקרוס הפגין לקראת מותו.‬
‫המונח ״ליריות עוקצנית״ הומצא‬
‫בתור תיאור לסגנונו של אשבי,‬ ‫בהשראת תפיסת עולמו של קרוס.‬
‫- טקס האוסקר ה־44 (1972) -‬
‫אייזק הייז ניצל את הופעתו‬ ‫בטקס האוסקר לשנת 1972,‬
‫בו הפך לשחור הראשון‬ ‫שזכה באוסקר לשיר הטוב ביותר,‬
‫כדי להפגין את גדולתו‬ ‫בתקופת Hot Buttered Soul לעולם כולו.‬
‫אני צפיתי בטקס בבית,‬
‫והתרגשתי לראות איך הייז‬ ‫הופך שלשלאות של עבדים לשריון שרשראות נוצץ.‬
‫הרגשתי כאילו זה כוכב שביט‬ ‫שפוגע בכדור הארץ,‬
‫שינוי באטמוספרה‬
‫שמבשר לנו שהמצב לא יחזור לקדמותו לעולם.‬
‫זה היה שילוב מסחרר ומשלהב,‬
‫שהציג אלמנט שהפך את תרבות הקולנוע השחורה‬
‫למושכת יותר ממה שנקרא ״קולנוע המיינסטרים״.‬
‫האלמנט הזה היה גבורה.‬
‫ועכשיו, ג׳וק,‬
‫בוא נשמע את זה שוב מההתחלה.‬
‫שלא כמו עמיתיהם הלבנים,‬ ‫שהתהדרו באומללותם משל הייתה פריט אופנתי,‬
‫שחקנים שחורים גילמו את האנטי־גיבורים האלה‬ ‫בביטחון עצמי שגבל בגבורה,‬
‫ואז חצה את הגבול הזה.‬
‫את תחזרי לתלם.‬
‫כי כל הזמן רק דיברת על אחווה, אהבה ושלום.‬
‫לא שינית כלום. בשביל זה צריך לעבוד,‬ ‫ולהפוך את הדיבורים האלה למציאות.‬
‫אנחנו לא יכולים לחזור לתלם‬ ‫כי לא הלכנו בתלם מלכתחילה.‬
‫בעקבות ״שאפט״ באו חידושים שחומים‬ ‫של סרטי פילם נואר.‬
‫הסרט Hit Man היה‬ ‫פרשנות חדשה ל״במעגל הנקמה״.‬
‫את כוכבת־על אמיתית, בייבי.‬
‫ו־Cool Breeze,‬ ‫חידוש נוסף של ״ג׳ונגל האספלט״,‬
‫שהפך את המונח למילולי יותר‬ ‫ממה שהגל החדש הצרפתי העלה בדמיונו.‬
‫בסרטים האלה, הפרוטגוניסטים נכנסו לפריים‬
‫בסגנון רברבני שלא נראה כמוהו מעולם‬ ‫בסרטים על שולי החברה.‬
‫צר לי לומר את זה,‬
‫אבל אני כזה בנזונה יפה.‬
‫כן…‬
‫שנת השיא הזו בקולנוע השחור הזיזה גבולות‬ ‫כה רבים שעולם הקולנוע השתנה לתמיד.‬
‫לראשונה, שתי נשים שחורות‬ ‫היו מועמדות לפרס השחקנית הטובה ביותר:‬
‫דיאנה רוס על תפקידה הראשי הראשון,‬
‫וסיסלי טייסון המופלאה על ״סאונדר״…‬
‫עונת הקציר עוד רחוקה, אדון פרקינס.‬
‫עד אז, ניית׳ן כבר יחזור הביתה.‬
‫אם לא, תאמין לי, הילדים ואני נקצור.‬
‫לא זכיתי לפגוש את מיס סיסלי טייסון.‬ ‫היא תמיד הזכירה לי את סבתא שלי.‬
‫היא הייתה התגלמות של מין אלגנטיות כזאת,‬
‫והייתה תחושה מלכותית‬ ‫באופן שבו היא נעה ודיברה.‬
‫לא.‬
‫אני רוצה לאפות עוגה‬ ‫שדייויד לי ייקח לאבא שלך הפעם.‬
‫היה טוב לראות את סיסלי,‬ ‫כי גדלתי על סיסלי טייסון.‬
‫היה טוב לראות אותנו.‬
‫הסרטים האלה היו עלינו.‬
‫בן, אל תתרגל למקום הזה יותר מדי.‬
‫כי איפה שלא תהיה, אני אוהב אותך.‬
‫וגם השחקן שלצדה,‬ ‫פול ווינפילד, קיבל מועמדות.‬
‫כילד, לא נמשכתי לסרטים שבהם היינו קורבנות.‬
‫שבהם היינו חסרי אונים. לא רציתי בזה כילד.‬
‫צפיתי שוב ב״סאונדר״ לאחרונה,‬ ‫והערכתי אותו הרבה יותר כמבוגר.‬
‫ראיתי בו רבדים שלא ראיתי כילד.‬
‫ודיאנה רוס הייתה מועמדת לפרס השחקנית‬
‫בתפקידה הראשי הראשון‬ ‫בסרט הראשון על בילי הולידיי,‬
‫הפקה של מוטאון, ״ליידי שרה את הבלוז״.‬
‫- ליידי שרה את הבלוז (1972)‬ ‫במאי: סידני ג׳. פיורי -‬
‫זה לא היה סרט,‬ ‫בניגוד לסרטים רבים, על להיות שחור.‬
‫הוא היה על כישרון.‬
‫היו בו תלבושות של בוב מאקי,‬ ‫והזוהר של דיאנה רוס,‬
‫ובילי די וויליאמס…‬ ‫לעזאזל. אתה יודע…‬
‫פרנק יבלנס ניהל את ״פרמאונט״.‬
‫הוא אמר לברי גורדי,‬ ‫אחרי שצפה בגרסה מוקדמת של הסרט,‬
‫שהם לא ישקיעו בו עוד כסף.‬
‫וברי גורדי אמר לפרנק,‬
‫״עוד לא סיימנו. יש עוד הרבה מה לעשות.״‬
‫ופרנק אמר…‬
‫לא אגיד מה פרנק באמת אמר,‬
‫אבל הוא למעשה אמר,‬ ‫״נדבקת בעגבת ועכשיו אתה רוצה להדביק אותי.‬
‫״כי מעולם לא הוצאנו‬ ‫סכום כזה על ׳סרט שחור׳.״‬
‫והוא אמר ״פרנק, מה אני יכול לעשות?״‬
‫הוא אמר, ״תרשום לי צ׳ק על סך 2 מיליון דולר‬ ‫ותוכל לעשות מה שאתה רוצה״.‬
‫וזה מה שהוא עשה.‬
‫״ליידי שרה את הבלוז״‬ ‫היה סרט גלאם מוקדם,‬
‫ביסוס מנצנץ של הזוהר הקולנועי השחור.‬
‫כשאני חושבת על דיאנה רוס,‬ ‫אני חושבת גם על אופנה,‬
‫ועל כמות הפעמים שרפררתי אליה‬
‫באירועי שטיח אדום ובצילומים,‬
‫ובכל מיני דמויות שגילמתי.‬
‫האצבעות, והשיער, וכל זה…‬
‫זה היה פשוט ״אלוהים״.‬
‫ובנוסף, היה לה כישרון משחק.‬
‫ולא רק רוס אלא גם השחקן שלצדה,‬
‫התגלמות התיאור ״גבוה, שחום ונאה״,‬
‫בילי די וויליאמס.‬
‫כשבילי די וויליאמס הגיע,‬
‫כל הנשים בהוליווד פשוט צעקו…‬
‫ואמרתי ״אלוהים…‬
‫״מה לעזאזל קורה פה?״‬
‫קודם כול, כשצעדתי במדרגות האלה,‬ ‫התאהבתי בעצמי.‬
‫אמרתי, ״חי נפשי״!‬
‫הייתי מאוהב.‬
‫את רוצה שהזרוע שלי תנשור?‬
‫אפילו בסצנה עם‬ ‫״את רוצה שהזרוע שלי תנשור״,‬
‫לא עמדתי בזה.‬
‫כל הזמן צחקתי,‬ ‫כי קיבלתי תאורה מיוחדת.‬
‫זה היה כמו בימי הקולנוע של פעם.‬
‫התפקעתי מצחוק.‬
‫הייתי חייב להתאפס על עצמי.‬
‫זה הצחיק אותי מאוד,‬
‫כי זה היה משהו שמעולם לא קרה לי עד אז,‬
‫בכל החוויות שלי עד אז בקולנוע.‬
‫כישרונות שחורים רבים פרצו בשנת 72׳.‬
‫המחזאי לוני אלדר השלישי‬ ‫קיבל מועמדות על התסריט ל״סאונדר״,‬
‫וחשוב מכך, זו הייתה השנה הראשונה‬ ‫שבה אישה שחורה קיבלה מועמדות על תסריט:‬
‫סוזאן דה פאס, שהייתה בצוות הכותבים‬ ‫של ״ליידי שרה את הבלוז״.‬
‫זה היה הישג חד־פעמי,‬
‫עד מועמדותה של די ריס בשנת 2017‬ ‫על התסריט שלה ל״פרחים בבוץ״,‬
‫שהפכה אותה לאישה השנייה בלבד‬ ‫שקיבלה מועמדות על תסריט.‬
‫מר גורדי נתן לי את התסריט ואמר,‬
‫״תקראי ותגידי לי מה דעתך.״‬
‫והייתי מזועזעת,‬
‫כי הרגשתי שזה תסריט סטריאוטיפי מאוד.‬
‫התפיסה של מי שאנחנו,‬
‫לעומת מי שאנחנו ומי שאנחנו יכולים להיות.‬
‫אז התחלתי לעבוד עם סידני פיורי,‬ ‫ואז הוסיפו את כריס קלארק.‬
‫היא הייתה אמנית בחברת התקליטים.‬ ‫אישה חכמה מאוד.‬
‫היא ואני נהיינו צוות.‬
‫כאן נולד הסיפור שהפך להיות‬ ‫החשוב ביותר של התקופה:‬
‫תרומתן של נשים נהייתה דומיננטית.‬
‫מלבד הפרסים, מחזור 72׳ היה גם רווי באקשן.‬
‫- באק והמטיף (1972)‬ ‫במאי: סידני פואטייה -‬
‫המערבון ״באק והמטיף״,‬ ‫בבימויו של סידני פואטייה,‬
‫שגם כיכב בו לצד הארי בלפונטה.‬
‫תקוותיו של בלפונטה מהסרט לא התגשמו.‬
‫המכה הקשה הייתה הגילוי‬ ‫שהקהילה השחורה לא תמכה בסרט.‬
‫התגובה גרמה לי להרגיש נבגד.‬
‫- מוזר, הם לא נראים כמו בוקרים -‬
‫חשבתי, ״למה הקהילה השחורה‬ ‫לא תומכת בסרט הזה‬
‫״כמו שהלבנים תמכו ב׳קיד וקסידי׳?‬
‫״זו הגרסה שלנו לאותו הדבר.״‬ ‫אבל הם לא תמכו בסרט.‬
‫ואז ידעתי שעומדים מולי כמה יריבים.‬
‫הדימוי העצמי של השחורים,‬
‫והדימוי של השחורים בעיני העולם.‬
‫פרד וויליאמסון כיכב‬ ‫מערבון על נקמתו של עבד,‬
‫״האגדה על צ׳רלי הכושי״,‬
‫שם שהיה חצוף ושערורייתי אפילו אז.‬
‫ודרך אגב, שם הסרט כבר לא קיים.‬
‫כיום, הסרט נקרא ״האגדה על צ׳רלי השחור״.‬
‫הפוסטר המחוצף,‬
‫שכלל וריאציה על הדאגרוטיפ,‬ ‫אמר את הכול:‬
‫״שמישהו יזהיר את המערב:‬ ‫צ׳רלי הכושי כבר לא בורח.״‬
‫הצבע השחור גם התווסף סוף סוף‬ ‫לז׳אנר האימה באופן רציני,‬
‫עם הופעתו המרשימה של וויליאם מרשל‬ ‫בתפקיד הערפד הטרגי בלאקולה.‬
‫יש ערך לעבדות, לדעתי.‬
‫״ערך״?‬
‫אתה מוצא ערך בברבריות?‬
‫תמיד חשבתי שהדבר הטוב בגזענות הממוסדת,‬
‫שמנעה מהשחורים תפקיד מרכזי בסרטי אימה,‬
‫הוא שאצל אפריקאים־אמריקאים,‬
‫שום כוח על־טבעי או דיבוק שטני‬
‫לא יכול להיות מפלצתי יותר מהעבדות,‬
‫או מניסוי טסקיגי,‬
‫או אמט טיל, אדם אמיתי, שחור חף מפשע,‬
‫שהיה קורבן ליצורים מפלצתיים‬ ‫שאפילו הסרטים פחדו מפניהם…‬
‫כשלא האדירו אותם.‬
‫- הולדת אומה (1915) -‬
‫אחרי שהעיתונים השחורים‬ ‫הכריחו את תקשורת המיינסטרים‬
‫לסקר את מותו של אמט טיל בלי פחד,‬
‫וכשהסרטים עסקו בזוועות של חיי השחורים,‬ ‫כגון העבדות והאכזריות הממסדית,‬
‫פרשנות קולנועית לכאוס‬ ‫שנגרם בעקבות מותו של אמט טיל‬
‫הייתה הרגע שהקהלים השחורים חיכו לו.‬
‫העובדה שזה לא קרה הייתה רמז דקיק‬
‫למקום בו טמון הכוח האמיתי בהוליווד.‬
‫אני זוכר שהדבר שהעיר אותי,‬ ‫ממש העיר אותי,‬
‫היה התמונה של אמט טיל במגזין ״ג׳ט״.‬
‫אני פשוט התבגרתי למחרת והפכתי לאדם אחר.‬
‫אני עדיין רואה את התמונות‬ ‫של אמט טיל במגזין ״ג׳ט״.‬
‫מאותו יום ואילך,‬ ‫חשבתי איך אימא שלו בטח הרגישה.‬
‫אני זוכר שכילד, הסתכלתי במגזין ״ג׳ט״‬ ‫וראיתי את הגופה של אמט טיל.‬
‫וזה השפיע עליי.‬
‫במובן מסוים, התישו אותנו עד לנקודה שאנחנו‬ ‫רואים כאב וסבל וזה לא עושה כלום,‬
‫זה לא עושה לנו כלום,‬
‫או שאנחנו עוברים לדבר הבא,‬ ‫כי אנחנו יודעים שזה יקרה שוב.‬
‫אבל זה נהיה אישי יותר, וקרוב יותר ל…‬
‫פשוט לאנושיות. לאכזריותם של בני אנוש.‬
‫האימה המתמשכת הזאת הובעה בצורה נפלאה‬
‫באלבומו של מרווין גיי, What's Going On.‬
‫הוא היה הראשון ששר מחאה חברתית בתור מפתה,‬
‫במקום להתריע בשער.‬
‫וגיי הוציא אלבום אפי נוסף ב־72׳.‬
‫הפעם זה היה פסקול שאפשר לו‬ ‫לחזור לשורשי הג׳אז שלו.‬
‫- Trouble Man (1972)‬ ‫במאי: איוון דיקסון -‬
‫פסקולים רבים של סרטים שחורים‬ ‫שאבו השראה מ־What's Going On,‬
‫אחת היצירות היפהפיות והמהפכניות‬ ‫של תרבות הפופ השחורה,‬
‫אז היה הגיוני שגם מרווין גיי יעשה זאת.‬
‫הוא אמר את דברו‬ ‫על מצבם של האפריקאים־אמריקאים,‬
‫והאוטוביוגרפיה המוזיקלית שיצר‬ ‫בפסקול הסרט Trouble Man‬
‫היוותה המשך לאלבומו What's Going On.‬
‫ומוזיקת הפסקולים שבאה בעקבותיו‬
‫המשיכה לאמוד את הנזק המצטבר של הדיכוי‬
‫אותו תיאר קודם לכן.‬
‫- סופר פליי (1972)‬ ‫במאי: גורדון פארקס ג׳וניור -‬
‫אך למרבה האירוניה, הפסקול הנשגב מכולם‬
‫נוצר ע״י אמן שהייתה לו השפעה ניכרת‬
‫על מעברו של מרווין גיי‬ ‫מפופ נשמה בסגנון הישן.‬
‫גם הוא השתמש בשירת פלצט מתוקה‬
‫כדי לתאר את מאבקם של השחורים באמריקה.‬
‫התיאורים החברתיים‬ ‫במילותיו של קרטיס מייפילד,‬
‫והסירוב המיליטנטי להיכנע לאינרציה הממסדית,‬
‫נשמעים לכל אורך קריירת הסולו שלו.‬
‫פועלו המוזיקלי של מייפילד בעשור הזה‬ ‫כלל 20 אלבומים,‬
‫וביניהם חמישה פסקולים.‬
‫האינטימיות החסונה והכתיבה הנוקבת שלו‬
‫נתנו את הטון לקולנוע השחור משם ואילך,‬
‫החל ב״סופר פליי״,‬ ‫כדוגמה למוזיקאים רבים אחרים.‬
‫ומייפילד שאב השראה ממלווין ואן פיבלס‬
‫בצעד יוצא הדופן של הוצאת הפסקול‬ ‫של ״סופר פליי״ עוד בטרם יציאתו של הסרט.‬
‫בעקבות הסנסציה,‬
‫פסקול ״סופר פליי״ שימש כהזמנה לסרט.‬
‫ג׳ון קאלי,‬ ‫שניהל את אולפני וורנר בשנות ה־70,‬
‫סיפר לי שחשב ש״סופר פליי״‬ ‫סימן את תחילתו של טרנד:‬
‫שימוש בפסקולים כדי לעורר התלהבות סביב הסרט‬
‫עוד בטרם צאתו.‬
‫הטקסטורות של פסקולו של מייפילד,‬
‫שהמחיזו את חייו של הפרוטגוניסט‬ ‫והעירו עליהם,‬
‫השתקפו בהישג הגולמי והמלוכלך‬ ‫של הצלם הראשי ג׳יימס סיניורלי.‬
‫אחד המרדפים הרגליים‬ ‫הטובים בתולדות הקולנוע,‬
‫בלי כפילים,‬
‫צולם בסגנון הגרילה של סיניורלי.‬
‫הוא היה צריך נתיב בריחה.‬ ‫ג׳ימי היה זה שרדף אחריו.‬
‫אז עמדנו שם, ואז רון אמר,‬ ‫״אני יכול לקפוץ מעל לגדר הזאת״.‬
‫וזהו. זאת הייתה החזרה כולה.‬
‫בהחלט לא צולם יותר מטייק אחד, זה בטוח.‬
‫זה בהחלט היה שילוב של שתי האסתטיקות.‬
‫אחת הייתה הצילום התיעודי שאנשים עשו,‬
‫בייחוד ליקוק, פנבייקר, מייזלס, כל אלה,‬
‫וגם אני, ובוב אלסטרום…‬
‫הדברים שאנחנו עשינו חלחלו‬ ‫לתוך טכניקת הצילום של סרטים עלילתיים,‬
‫בייחוד כשהסביבה שימשה כצד שלישי.‬
‫גישתו המאולתרת של סיניורלי שימשה‬ ‫גם סוגים אחרים של אקשן ב״סופר פליי״,‬
‫למשל בסצנה עם שילה פרייז׳ר‬ ‫והכוכב רון אוניל,‬
‫שעסקה באהבה שחורה בכנות ובתשוקה.‬
‫אני מרגישה ממך איך שם בחוץ.‬
‫אני רואה מה זה עושה לך,‬ ‫ואני יודעת שהסם עוזר לך לסדר את הראש.‬
‫אני לא רוצה את הפרטיות שלך, בייבי.‬
‫אני רק רוצה להתחלק איתך בנטל.‬
‫אמרתי, ״ברגע שהקצף יתפזר,‬
‫״צריך לעצור ולחדש את הקצף,‬ ‫כי אני לא רוצה שייראו אותי.״‬
‫לא יודעת מה עבר לי בראש.‬ ‫היה קשה מאוד לא לראות אותי.‬
‫לא ידעתי שבהקרנת הבכורה של הסרט הזה,‬
‫יראו את הסצנה הזאת בהילוך איטי.‬
‫ונדמה לי שבשלב מסוים, ג׳ודית כריסט כתבה‬
‫שזאת הייתה הסצנה המעודנת‬ ‫והארוטית ביותר בתולדות הקולנוע.‬
‫ריצ׳רד ראונדטרי עזר לי לקבל אודישן.‬
‫ריצ׳רד אמר,‬ ‫״את חייבת להיכנס לשם כאילו זה שלך״.‬
‫אמרתי ״בסדר״.‬
‫אז נכנסתי לשם,‬ ‫ושמתי את הרגליים על השולחן,‬
‫על השולחן של סיג שור, ואמרתי ״יודע מה?‬
‫״אתה לא צריך לבחון אף אחת אחרת,‬ ‫כי הסרט הוא שלי.״‬
‫גורדון אמר ״זה שלך״.‬
‫אחרי שגורדון אמר לי שהתקבלתי,‬ ‫והייתי באקסטזה,‬
‫הוא התקשר אליי והתנצל, ואמר‬
‫״אני מצטער,‬ ‫אבל סיג שור רצה מראה אחר.‬
‫״הוא רצה אישה שופעת מאוד.״‬
‫זה היה כל כך נורא, שהחלפתי את כל…‬
‫היו לי שני טלפונים. החלפתי את שני המספרים.‬
‫כדי שלא אצטרך לדבר יותר עם אף אחד לעולם.‬
‫אחרי שלושה חודשים בערך,‬
‫מישהו ניגש אליי ואמר,‬
‫״אני מפיק.״‬ ‫אמרתי לו ״יפה לך״.‬
‫הוא שאל איך קוראים לי, אז אמרתי לו.‬
‫הוא אמר ״אלוהים!‬
‫״אנחנו מחפשים אותך כבר שלושה חודשים!‬
‫ואמרתי, ״מי זה ׳אנחנו׳?״‬
‫הוא אמר ״אני מפיק סרט בשם ׳סופר פליי׳.״‬ ‫אמרתי לו…‬
‫וברגע שהגעתי הביתה,‬ ‫הטלפון לא הפסיק לצלצל.‬
‫התוצאה, ג׳ון קאלי סיפר לי,‬ ‫הייתה ש״סופר פליי״,‬
‫פרויקט עצמאי שנרכש‬ ‫ע״י אולפני וורנר ב־150 אלף דולר,‬
‫סכום זעום אפילו במונחי 1972,‬
‫הכניס כ־30 מיליון דולר.‬
‫המון לבנים צפו ב״סופר פליי״, דרך אגב.‬
‫זו הדרך היחידה‬ ‫להכניס 19 או 20 מיליון דולר.‬
‫הסרט מציג בבוסטון כבר 17 שבועות,‬
‫וכל השחורים בבוסטון כבר ראו אותו‬ ‫אחרי שלושה שבועות. אתה יודע?‬
‫״סופר פליי״, כינוי לקוקאין בקרב משתמשים,‬
‫הוא סיפורו‬ ‫של סוחר סמים שחור בעיר ניו יורק.‬
‫התנגדות עזה לסרט הושמעה היום‬ ‫בידי ר. ל. ליווינגסטון,‬
‫מ״האגודה להשפעות טובות״ מפורט וורת׳.‬
‫אני לא יודע מה המועצה הזאת יכולה לעשות,‬ ‫אבל אני מביא את זה לתשומת לבכם‬
‫מפני שאתם מועצת העיר פורט וורת׳,‬
‫ואתם נציגי היוזמה לפתרון בעיות פה,‬
‫ואני מקווה שנוכל לעשות את זה,‬ ‫בלי שהתושבים בכוחות עצמם‬
‫יחרימו את הזבל והזוהמה הזאת בקהילה שלנו.‬
‫איך אתה רואה את הדמות שלך ב״סופר פליי״?‬ ‫ככוח חיובי או שלילי?‬
‫מן הסתם, אני רואה בה כוח חיובי,‬ ‫אחרת לא הייתי משחק בסרט.‬
‫כשעשינו את ״סופר פליי״,‬
‫עשינו אותו על הדברים כפי שהם באמת,‬
‫וקיווינו שהוא יישפט‬ ‫על סמך זה בעיני הביקורת.‬
‫אבל לדעתי, ״סופר פליי״ ספג ביקורת מ…‬
‫אתה יודע, מספרה כלשהי,‬
‫ממישור כלשהו שאין לו קשר לסרט.‬
‫הם מנצלים את הקהילה השחורה‬ ‫כדי לעשות את הסרטים מלכתחילה.‬
‫נמאס לנו שמפיקים לבנים באים ועושים‬ ‫סרטים שחורים ומנצלים את הקהילה השחורה.‬
‫- בובי סיל‬ ‫ממייסדי הפנתרים השחורים -‬
‫וגם, הניצבים השחורים‬ ‫שחיים באוקלנד, ברקלי והסביבה,‬
‫קיבלו רק 10 דולר ליום במקום 50 דולר ליום.‬
‫אני חושב שכל האמנים,‬ ‫מאחר שאני מכיר אותם אישית,‬
‫הם אנשים אחראיים,‬
‫שאכפת להם ממה שקורה בקהילות השחורות.‬
‫אנחנו, כמובן, לא מסוגלים לעשות סרט לבדנו.‬
‫אלמנטים רבים אחרים‬ ‫דרושים כדי לעשות סרט קולנוע,‬
‫שהחשוב מכולם, אני מניח,‬ ‫בשלב הראשון, הוא סכומי כסף גדולים.‬
‫- ביג גאן (1972) -‬
‫כוכבי הפוטבול שהפכו לכוכבי קולנוע,‬ ‫ג׳ים בראון ופרד וויליאמסון,‬
‫עשו באותה שנה שני סרטים כל אחד,‬
‫ששמותיהם היוו תיאורים וגם מילים נרדפות.‬
‫כמו ״שאפט״, שההמשכון שלו,‬ ‫״המכה הגדולה של שאפט״,‬
‫נשמע בעצמו כמו הרפתקה‬ ‫של ספורטאי שהפך לשחקן.‬
‫ועל כל הסרטים האלה‬ ‫הודבקה התווית ״בלאקספלויטיישן״,‬
‫כינוי שכלל בתוכו הכרה וביטול‬ ‫בעת ובעונה אחת.‬
‫למרות שהסרטים האלה זרמו בעורקיה‬ ‫של התרבות החברתית והפופולרית באמריקה,‬
‫הם לרוב לא זכו להתייחסות‬ ‫בתקשורת המיינסטרים,‬
‫מלבד, כמובן, כדי לעורר פאניקה.‬
‫כשאני חושב על המילה ״בלאקספלויטיישן״,‬ ‫אני חושב על מסחור השחורוּת.‬
‫״איך אפשר לארוז ולמכור שחורוּת?״‬
‫״ניצול״ מפני שהם היו תסריטאים לבנים,‬ ‫מפיקים לבנים,‬
‫במאי לבן, ואז הם לקחו את זה לקהילה השחורה,‬
‫והקהילה השחורה עפה על זה,‬ ‫הם עשו המון כסף,‬
‫אבל אנחנו לא.‬
‫זה לא ניצול?‬
‫למרות שהתווית ״בלאקספלויטיישן״‬ ‫עוררה לרוב דיונים וביקורת,‬
‫הסרטים, על פי רוב, היו מצליחים ורווחיים.‬
‫- שחור זה הלהיט החדש בקופות -‬
‫סרטי מיינסטרים, שנחשבים כיום כקלאסיקות,‬
‫כללו כוכבים לבנים שנמאס להם להיות גיבורים,‬
‫ונהפכו לאנטי־גיבורים‬ ‫כדרך להתמודד עם הבעיה,‬
‫ותסכלו את הצופים על הדרך.‬
‫הכוכבים השחורים, ומעניין למה‬ ‫לא היה סרט בשם הזה מאותה תקופה,‬
‫אפשרו לצופים ליהנות‬ ‫מהתפתחות טבעית נוספת,‬
‫להתגאות ביופיים,‬ ‫ולהתענג על הימצאותם במרכז הפריים.‬
‫בהחלט, בסצנת חמש המשפחות ב״הסנדק״,‬
‫פרנסיס קופולה הציג את חוסר הרגישות‬ ‫של הדמויות בסצנה הזו,‬
‫שבהחלט נועדה כביקורת עליהן‬ ‫ולא כהסכמה עם דעותיהן.‬
‫בעיר שלי היינו נותנים את המסחר‬ ‫לשחומי עור, לשחורים.‬
‫הם חיות גם ככה, אז שיאבדו את הנשמות שלהם.‬
‫בכל זאת, גם כשמבינים את כוונתו של הסרט,‬
‫לא קל לשמוע משפט כזה.‬
‫אבל הוא שאל שאלה‬ ‫שסרטים שחורים רבים השיבו עליה,‬
‫שהראתה את הריקבון שהסמים הותירו אחריהם.‬
‫לא, למען השם!‬
‫- גיהינום בהארלם (1973) -‬
‫הסרטים השחורים יצרו מעמד של לוחמים‬ ‫במקום בו לא היה קיים בעבר.‬
‫הצופים השחורים כבר לא היו צריכים‬ ‫לחפש בעלילות סאבטקסט‬
‫שיסביר למה הדמויות השחורות נותרו בשוליים.‬
‫כעת הן ניצבו במרכז הפריים, בזכות ולא בחסד.‬
‫ובתקופה שבה הגיבור היחיד‬ ‫בסרטי המיינסטרים היה בונד, ג׳יימס בונד,‬
‫ב־1973, 007 בגילומו של רוג׳ר מור ניצב,‬ ‫אף מול אף תותב,‬
‫מול הנבל הראשי השחור הראשון,‬ ‫והיחיד עד היום,‬
‫בגילומו של יפת קוטו,‬
‫בעולם המשתנה־תדיר שבונד חי בו.‬
‫כמה חושפני.‬
‫הסרטים השחורים הציגו‬ ‫את הדילמות של השכונות,‬
‫את החיים בצל הפשע, ואת המלחמה בסמים.‬
‫אבל בסרטים האלה, השחורים השיבו מלחמה.‬
‫היה ברור שהשוטרים לא יעזרו.‬
‫הם היו לרוב אדישים ומושחתים.‬
‫ג׳ים בראון חזר לתפקיד ״סלוטר״‬
‫ב״סלוטר מכה שנית״,‬
‫על רקע הפאנק הייחודי והקשוח‬
‫בפסקול המוקדם של ג׳יימס בראון.‬
‫בסרט Hit, בילי די וויליאמס גילם סוכן CIA‬
‫שמגייס קבוצה מפתיעה של מוכי גורל‬
‫במאבקו הפרטי נגד סוחרי סמים בינלאומיים.‬
‫בתו שילמה בחייה בגלל הסמים.‬
‫מה יעזור לך להרוג אותי, גבר?‬
‫אני רק עובד.‬
‫זה באמת הצריך מנטליות מסוימת,‬
‫שהוא היה מסוגל להשתמש במה שהיה צריך‬
‫כדי להשלים את המשימה שלו.‬
‫זה מעניין מאוד.‬
‫ובאופן ש…‬ ‫בשביל ילדים שחומים כמו שאני הייתי,‬
‫לא הייתה לנו הזדמנות לעשות דברים כאלה.‬
‫והעודה שסידני רצה שאשחק את הדמות הזאת,‬
‫וחשב שאני מתאים לדמות הזאת,‬
‫ניסיתי להשתמש בזה כמיטב יכולתי.‬
‫שוב, זו הייתה הזדמנות‬
‫להראות צד שבדרך כלל לא נראה על המסך.‬
‫אני חושב שזה מוסיף לפגיעוּת.‬ ‫חשבתי על הפגיעוּת.‬
‫היא הופכת את הדמות לקצת יותר מאדם אכזר.‬
‫״מלחמתו של גורדון״‬ ‫הציג קבוצה של יוצאי וייטנאם שחורים‬
‫שמשתמשים בכישוריהם‬ ‫כדי להשיב מלחמה נגד סוחרי סמים.‬
‫הוא כלל כמה שיאים חזותיים‬ ‫מפתיעים במקוריותם‬
‫שמצוטטים בסרטים שוב ושוב מאז,‬
‫״ניו ג׳ק סיטי״, למשל,‬
‫שאת פסקולו הלחין אנג׳לו בדלמנטי,‬ ‫שעבד בהמשך עם דייויד לינץ׳.‬
‫יש לך אש?‬
‫רגע האקשן הזה בסגנון מקגייוור,‬ ‫עם פחית התרסיס,‬
‫שיכול להיראות כמטפורה לסכנה הסביבתית שלה,‬
‫עשה את דרכו לאינספור סרטי אקשן.‬
‫צופים מכל הצבעים באו לצפות בסרטים האלה‬
‫מפני שהרגישו את האדרנלין של השחקנים,‬
‫שרבים מהם הגיעו מהתיאטרון,‬
‫ואת התלהבותם של השחקנים האלה בעבודתם.‬
‫הסגן השני, טוני היפה,‬
‫בסרט The Mack, למשל,‬ ‫דיק אנתוני וויליאמס בדמות טוני היפה‬
‫מרתק לא פחות מכל דמות‬ ‫בסרט גנגסטרים משנות ה־30.‬
‫הוא סיפר לי שהאלתורים שלו נולדו מתוך רצון‬ ‫להציג גרסה עירונית של אדוארד ג׳. רובינסון,‬
‫מעודכנת בביטויים ששמע בצעירותו.‬
‫כושי,‬
‫בפעם הבאה שתשמע את הגדולים מדברים,‬
‫סתום ת׳פה, ברור?‬
‫השפעתה של ההיפר־גבריות השנונה הזאת‬ ‫הורגשה עשרות שנים מאוחר יותר,‬
‫בטקסטים שנשמעו כאילו נכתבו לשחקנים שחורים,‬ ‫גם אם לא נאמרו על ידם.‬
‫אתה רוצה שאירה בו?‬ ‫-שיט…‬
‫אם תירה בי בחלום, כדאי שתתעורר ותתנצל.‬
‫- הקיסר השחור (1973) -‬
‫וריאציה ספציפית על אדוארד ג׳. רובינסון‬ ‫נראתה בסרט ״הקיסר השחור״.‬
‫אף פעם לא מסתכלים עליי.‬ ‫על הפנים שלי, האף שלי,‬
‫הרגל הצולעת שלי. הם יודעים רק שאני שחור.‬
‫תארו לכם שהאיש שנתן ללארי כהן את ההשראה‬ ‫לכתוב את ״הקיסר השחור״, סמי דייויס ג׳וניור‬
‫היה זוכה לככב בסרט שנוצר בזכותו.‬
‫אבל בסופו של דבר, פרד וויליאמסון‬ ‫גילם את הקיסר השחור.‬
‫כשהוא שאל את ראש האולפן איך להסביר‬ ‫את ההבדל בגובה בין וויליאמסון לבין דייויס,‬
‫ראש האולפן חשב לרגע ואמר,‬
‫״תן לפרד צליעה.״‬
‫בתיעוד הופעה חיה מ־1973,‬ ‫״הצילו את הילדים״,‬
‫שצולם באירוע ״אופריישן פוש״ ב־1972,‬
‫השתתפו אנשים מג׳סי ג׳קסון…‬
‫ועד חמישיית ג׳קסון,‬
‫מננסי ווילסון…‬
‫ועד זולמה,‬
‫בשילוב של מוזיקה ופוליטיקה פרוגרסיבית.‬
‫ההפקה הייתה אתגר רציני.‬
‫התחלנו עם האמנים של מוטאון.‬ ‫אחרי ששריינו את מרווין גיי,‬
‫הטמפטיישנס,‬
‫גלדיס נייט והפיפס וכולי,‬
‫אנשים כבר רצו להצטרף.‬
‫ולקלרנס הייתה חברת תקליטים,‬ ‫אז הוא הביא את ביל ווית׳רס וננסי ווילסון,‬
‫סמי דייויס ג׳וניור…‬
‫קווינסי כבר היה מעורב,‬ ‫אז הוא הביא את רוברטה פלאק,‬
‫והרכיב להקת בית‬ ‫שהייתה מורכבת כולה מכוכבים.‬
‫אז האירוע הזה נהפך להתכנסות מדהימה‬
‫של כמה מגדולי המוזיקאים של התקופה.‬
‫זה היה גדול. ענקי.‬
‫וזאת הייתה הצלחה ענקית,‬
‫כי כל המוזיקאים האלה היו במיטבם.‬
‫זה הגיע למצב שרמת הביצועים‬ ‫הייתה מעל ומעבר. זה היה מטורף.‬
‫דמויות שחורות נשיות היו נחושות לזכות בהכרה‬
‫ולא רק בגלל קרבתן לגבר.‬
‫לא עוד קישוטים צייתנים,‬
‫הן גם הפליאו את מכותיהן‬ ‫בגדודים של פעלולנים.‬
‫זה היה הגבול האחרון של השחקניות השחורות,‬
‫והגדירו זן חדש של גבורה‬
‫שבנוי על ישירוּת ולא על קורבנוּת.‬
‫לפני כן, סרטים רבים‬ ‫יצרו הקבלה בין נשיות שחורה‬
‫לבין מזוכיזם שעבר רומנטיזציה.‬
‫הצופים קיבלו משהו חדש לגמרי.‬
‫סרטים שחורים הם… זאת אבולוציה.‬ ‫-כן.‬
‫זה לא משהו שיקרה בבת אחת,‬
‫ואחריו הכול יקרה מיידית,‬ ‫כי שום דבר לא קורה ככה.‬
‫וזה ייקח זמן. ההתקדמות צריכה להיות איטית,‬
‫כדי שזה יהיה מוחלט, ומועיל, לדעתי,‬
‫אז זה ייקח זמן.‬
‫יש המון תחומים שעדיין לא נפתחו‬
‫לשחקנים שחורים.‬
‫וזה חדש לי. אני שחקנית חדשה, כידוע לך,‬
‫ורק התחלתי לעבוד,‬
‫ויש הרבה תחומים שעוד לא הגעתי אליהם.‬
‫אני צריכה לעבור עוד הרבה הכשרה‬
‫לפני שאוכל לקרוא לעצמי שחקנית.‬
‫לורנס אוליבייה אמר פעם,‬
‫״כשאתה צעיר, אתה ביישן מכדי לגלם גיבור.‬
‫״אתה מזלזל בזה.‬
‫״רק כשאתה בוגר יותר,‬
‫״אתה מבין את היופי של הגבורה המצולמת.״‬
‫שחקנים שחורים לא רק הבינו את היופי הזה,‬ ‫הם אימצו אותו,‬
‫בגלל הצמא הקהילתי שהיה לנו לגיבורים.‬
‫אמריקה, בתקופה של אי־ודאות,‬ ‫אימצה את הגיבורים השחורים האלה,‬
‫שהוצגו על המסכים‬ ‫עם פסקולים דינמיים וחגיגיים.‬
‫זכרו, ״שאפט״ היה הסרט‬ ‫שהציל את MGM מפשיטת רגל.‬
‫והמצטרפת החדשה לליגה יוצאת־הדופן הזאת,‬
‫שהגדירה מחדש את ההישגים‬ ‫והתהילה הקולנועית, הייתה פאם גריר.‬
‫מ־1970 ועד 1973, היא שיחקה בשבעה סרטים,‬
‫ובכל תפקיד, היא קיבלה יותר זמן מסך.‬
‫מאמר משנות ה־70 במגזין ״אסקווייר״‬
‫על הכוכבים העולים שישנו את פני הקולנוע,‬
‫קבוצה שכללה את סטיבן ספילברג,‬ ‫שבדיוק עמד לסיים את ״מלתעות״,‬
‫וג׳ורג׳ לוקאס,‬ ‫שעמד להתחיל משהו בשם ״מלחמות הכוכבים״,‬
‫פאם גריר הייתה אחת מהשחקנים‬ ‫היחידים שהוזכרו, ותוארה כך:‬
‫״אחת משלוש השחקניות‬ ‫שסרטיהן מכניסים כסף בעקביות.‬
‫״לשתי האחרות קוראים ברברה ולייזה.״‬
‫גריר אמרה, ״אני האישה היחידה‬ ‫בקולנוע היום שהיא לא קורבן״.‬
‫נחישותה הייתה גורם חשוב בתפקידים‬ ‫כגון ״אשת פנתר חצי־משוגעת״,‬
‫כפי שנכתב במאמר.‬
‫ב־73׳ היא שיחקה גם‬ ‫ב״צעק, בלאקולה, צעק״…‬
‫איזו מדריכה מקסימה.‬
‫אני עלול לאבד את הריכוז ביצירות.‬
‫מה אתה אומר.‬
‫ו״מאמא שחורה מאמא לבנה״.‬
‫את יכולה לדחוף את זה לתחת שלך. קדימה!‬
‫אך ב״קופי״ היא הוכיחה שהיא כוכבת קולנוע.‬
‫טוני מוריסון אמרה לי פעם‬
‫שזה לא מכבד לקרוא לדמויות של גריר,‬ ‫כגון קופי, ״קשוחות״.‬
‫שזה המעיט מערכה כשחקנית.‬
‫וחשוב מכך, היא חשבה שהופעתה של גריר‬
‫עסקה במורכבות המוסרית‬ ‫שנדרשה מנשים שחורות.‬
‫המחיר שנגבה ממנה כדי לשמור על איזון‬
‫בזמן שהיא לוקחת את החוק לידיים‬ ‫ומתמודדת עם בגידה,‬
‫ניכר במשחקה כשנקמה באחראים למות אחותה.‬
‫מטפורה לנשים שחורות שנדרשות לתפקד‬
‫כמגוננות וכמטפחות בו־זמנית.‬
‫נו, בואי.‬ ‫-האווי, מה אתה עושה?‬
‫תחזור למיטה.‬
‫קופי, בייבי…‬
‫את מוכרחה להבין, חשבתי שאת מתה!‬
‫אך לרוב, ולבסוף, לבדה.‬
‫ובכל זאת, ממשיכה הלאה,‬ ‫בתקווה למצוא קהילה.‬
‫היא תהיה מלאכית שרת‬ ‫שתציל את אנשיה מפני סוף העולם,‬
‫שאורב תמיד לאפריקאים־אמריקאים.‬
‫״קופי״ אפשר לגריר רגע אחרון של מנוחה‬
‫בגרסה חדשה של תמונת גלויה.‬
‫ב־1973 היינו בתקופה‬ ‫של הזדמנויות מפוספסות כמו ״שאפט באפריקה״,‬
‫ותגובות לסרטי האקשן השחורים,‬
‫כגון עיבוד המחזה‬ ‫Five on the Black Hand Side,‬
‫בכיכובו של גלין טורמן הצעיר.‬
‫איך ההרגשה, באמת?‬
‫אני מרגיש כאילו עברו‬ ‫חיים שלמים מאז, למען האמת.‬
‫מדהים שכל זה קרה אז,‬
‫ושזכיתי לעבוד עם כאלה‬ ‫אנשים נפלאים ואיקוניים,‬
‫אתה יודע?‬
‫ו…‬
‫זאת היסטוריה, ש…‬
‫כשאתה נכנס לזה,‬ ‫אתה לא חושב שתהיה לזה חשיבות.‬
‫זה היה פשוט…‬
‫הישרדות.‬
‫אתה צעיר,‬
‫אתה יודע? אתה מנסה להתחיל במקצוע.‬
‫אתה מנסה להטביע חותם‬ ‫ולצבור מוניטין במקצוע.‬
‫הגיע גם סרט שהיה כמו תשובה לחידה:‬
‫מה מקבלים אם נותנים לכוכב‬
‫של קומדיית מצבים איומה‬ ‫על מלחמת העולם השנייה,‬
‫ולעורך של אותה סדרה, הזדמנות לעשות סרט?‬
‫איוון דיקסון, שפרש מ״גיבורי הוגאן״,‬
‫ומייקל קאן, שערך את הסדרה,‬
‫עבדו יחד לראשונה בסרט Trouble Man.‬
‫אבל פרויקט החלומות של דיקסון היה עיבוד‬
‫של הרומן הסטירי הפרובוקטיבי‬ ‫של סאם גרינלי,‬
‫The Spook Who Sat by the Door,‬
‫שבו גבר שחור שמגויס ע״י ה־CIA‬
‫לוקח את השיטות של הסוכנות לרחובות,‬ ‫ומחולל מהפכה.‬
‫מאבקו רב השנים של דיקסון להשלים את הפרויקט‬ ‫יכול להפוך לסרט בעצמו.‬
‫לבסוף הוא גייס די כסף כדי לצלם חצי מהסרט,‬
‫והקרין סצנות אקשן‬ ‫כדי לעורר עניין באולפנים.‬
‫אחרי מלחמה בין האולפנים, ש״יונייטד‬ ‫ארטיסטס״ ניצחו בה, הוא קיבל את החצי השני.‬
‫לדברי דיקסון, האולפן נחרד מהסרט‬ ‫כי חשש שהוא יוביל למהומות ולתביעות,‬
‫במקום להסתערות על קופות הכרטיסים.‬
‫הוא כלל שורה שצריכה לדעתי‬ ‫להיכלל בתולדות הקולנוע‬
‫לצד ״הצעה שהוא לא יכל לסרב לה״.‬
‫תזכור:‬
‫גבר שחור שיש לו מגב, מגש או מטאטא ביד‬
‫יכול להגיע כמעט לכל מקום במדינה הזאת.‬
‫וגבר שחור מחייך הוא בלתי נראה.‬
‫השורה הזאת הפילה את הקהל לרצפה‬ ‫כשצפיתי בסרט הזה בדטרויט ב־1973,‬
‫והיא ממשיכה לשגר זיקוקים‬ ‫ולעורר השראה עשרות שנים מאוחר יותר.‬
‫אני אקרא לאלבום האחרון שלי‬ ‫The Spook Who Sat by the Door.‬
‫הוא השתמש באג׳נדה שלהם,‬
‫שיהיה כושי מחמד ב־CIA, מסיבות פוליטיות,‬
‫את יודעת שאני מדבר בבוטות. על הזין.‬
‫הוא השתמש בזה נגדם.‬
‫דיקסון סיפר לי שכשהסרט ירד מהמסכים,‬
‫״יונייטד ארטיסטס״‬ ‫זימנו אותו לפגישה ובישרו לו‬
‫שהסרט נמצא במעקב של סוכנויות הביון.‬
‫זאת אומרת שיש תמונה שלי,‬
‫ושל החברים שלי מהתיכון, אי־שם בלנגלי.‬
‫הסרט הזה חולל כזאת סערה‬
‫שדיקסון חשב שהקריירה שלו כקולנוען נגמרה.‬
‫סרט על מרד התקבל‬ ‫כאילו היה מרדני בעצמו.‬
‫אל תפרוש‬
‫עד שתנצח,‬
‫או תמות.‬
‫The Spook Who Sat by the Door‬ ‫הוסיף לסרט ז׳אנר, מותחן ריגול,‬
‫פרספקטיבה שחורה,‬
‫ואילץ את הצופים להבין‬ ‫כמה צר הז׳אנר היה עד אז.‬
‫״גאנג׳ה והס״ מוצא דימויים חזותיים,‬ ‫פיוטיים או מציאותיים וקשים,‬
‫כדי לשמור על רצף של רגשות משתנים.‬
‫- גאנג׳ה והס (1973)‬ ‫במאי: ביל גאן -‬
‫דוויין ג׳ונס, קר ונחוש כמחסל המפלצות‬ ‫ב״ליל המתים החיים״,‬
‫מלוהק כמפלצת כאן,‬
‫והנחישות שלו להציל את נשמתו,‬
‫בזמן שהסרט עובר‬ ‫מנוף חלום למציאות מדממת,‬
‫הפכה למטפורה לחייו של ביל גאן,‬
‫שכתב וביים את הסרט, ושיחק בו.‬
‫אימה אמיתית התרחשה בחייו של גאן,‬
‫כשראה את יצירת המופת שלו‬ ‫נערכת לגרסאות שונות,‬
‫כשכל גרסה עלובה וגרועה מקודמתה,‬
‫והפכו את יצירת האמנות למשהו מפלצתי.‬
‫- זוג הדם -‬
‫גאן נלחם כדי לעבוד בקולנוע,‬
‫גם אחרי סרטו הראשון כבמאי, ״עצור!״.‬
‫ישמעאל ריד כותב,‬
‫״אולפני וורנר כעסו כל כך על ׳עצור!׳‬ ‫שקברו את הסרט,‬
‫״והכריחו את גאן להחזיר‬ ‫את השכר שקיבל על כתיבה ובימוי.״‬
‫גם שנת 1974 הייתה‬ ‫שנה של שינוי בקולנוע השחור.‬
‫- ששת השחורים -‬
‫- TNT ג׳קסון -‬
‫- ווילי דינמיט -‬
‫רגע מפתיע באדיבות דיאן קרול,‬
‫כאם לשישה, עייפה אך נחושה, ב״קלודין״.‬
‫צר לי, המספר איננו מחובר.‬
‫איננו מחובר?‬
‫דיאן קרול, שרוגע פנימי העמיק את יופיה,‬
‫הייתה אחת מהשחקנים שקפצו על ההזדמנות‬ ‫להשתחרר מהדימוי החלק והמתורבת.‬
‫בבקשה, פרנסיס. אל תעשה את זה.‬ ‫אתה תתחשמל.‬
‫כדמות שדרמה זו קרויה על שמה,‬ ‫קלודין נלחמה במערכת הרווחה,‬
‫וברחובות של שיקגו, למען נשמות ילדיה.‬
‫והיא ניצחה,‬ ‫בכך שילדיה נותרו בחיים בסוף הסרט.‬
‫על מאמציה, קרול קיבלה מועמדות‬ ‫לפרס השחקנית הטובה ביותר.‬
‫״קלודין״ היה גם אחד מחמשת הפסקולים‬ ‫שהולחנו ע״י קרטיס מייפילד.‬
‫זה היה מחזור שירים שכל השירים בו‬
‫בוצעו ע״י גלדיס נייט והפיפס,‬
‫כולל שיר שתיאר בדיוק רב‬ ‫פחד עתיק שקיים אצל אנשים לא־לבנים.‬
‫״להיות בלתי נראה‬
‫״זה מה שייחד אותי‬
‫״בחורה בלי שם…״‬
‫האמת היא שלוהקתי ל״קלודין״,‬
‫כשדיאנה סנדס לוהקה בתפקיד קלודין.‬
‫ואז היא נפטרה.‬
‫אז הם רעננו את השורות‬ ‫והביאו שחקנים אחרים. הם…‬
‫עשיתי אודישן‬
‫לתפקיד הבן השני הכי צעיר,‬
‫אבל בסוף לא לוהקתי אחרי זה.‬
‫מישהו אחר לוהק.‬
‫מאמר מערכת מסקרן באדרת של סרט אקשן קשוח‬ ‫היה הסרט Three the Hard Way,‬
‫שבו לוהקו ג׳ים בראון‬
‫ופרד וויליאמסון,‬
‫לצד האפרו של אמן הלחימה ג׳ים קלי.‬
‫שלוש ערים ושלושתנו.‬
‫הם נלחמים בארגון נאו־נאצי,‬
‫שמפתח רעל שהורג רק אפריקאים־אמריקאים,‬
‫ועומד להשליך אותו לאספקת המים‬ ‫של אל־איי, דטרויט ו־וושינגטון הבירה,‬
‫שכולן נראות באופן חשוד כמו לוס אנג׳לס.‬
‫חשבתי שזה הדבר המגוחך ביותר שראיתי מימיי,‬
‫עד שאבי הסביר לי את ניסוי טסקיגי,‬
‫ואז, Three the Hard Way הפך לפתע‬ ‫לטקסט קולנועי שעוסק בפרנויה מוצדקת,‬
‫שהשם המדעי שלה היא ״אפריקאי־אמריקאי״,‬ ‫כמדומני.‬
‫הערת שוליים שוברת לב לסרט הזה‬ ‫הגיעה ב־1974,‬
‫באחת מהופעותיה האחרונות של דיאנה סנדס.‬
‫״האניבייבי האניבייבי״ היה קוקטייל מבולגן,‬ ‫תערובת של מותחן ריגול,‬
‫מלודרמת אקשן, קצת קומדיה,‬
‫וזה סרט כה חסר ביטחון שעל ההתחלה,‬ ‫הוא מתאר לצופים את עצמו.‬
‫היי, מה המצב?‬
‫קוראים לי ג׳. אריק בל,‬ ‫והרגע חזרתי מביירות, לבנון,‬
‫שם צילמתי סרט בשם ״האניבייבי האניבייבי״.‬
‫שנת 74׳ החלה ונגמרה עם סנדס.‬
‫עוד אחת מהופעותיה האחרונות‬ ‫הייתה בסרט ״ווילי דינמיט״,‬
‫בכיכובו של שחקן התיאטרון רוסקו אורמן,‬
‫שמוכר כיום יותר בזכות תפקיד אחר.‬
‫אמרתי בצחוק, כשווילי עזב בסוף,‬ ‫אחרי הסצנה האחרונה,‬
‫שהוא עבר את הפינה‬ ‫וראה ציפור צהובה ענקית ברחוב.‬
‫- רוסקו אורמן‬ ‫שחקן -‬
‫אבל זה נכון.‬
‫תוך שנה אחרי ״ווילי דינמיט״,‬
‫הייתי גורדון ב״רחוב סומסום״.‬
‫- ווילי דינמיט (1974) -‬
‫מחפשת עבודה?‬
‫האור בעיניו של אורמן בתפקיד ווילי דינמיט‬
‫סימן את נכונותו לעבוד לצד שחקנית‬
‫שקשיחותה הזוהרת תאמה‬ ‫את האכזריות הפיקחית שלו.‬
‫היה לי המזל לעבוד לצד אחת‬ ‫מהשחקניות הגדולות בכל הזמנים.‬
‫דיאנה הייתה ממש מחוברת לקרקע, ומשכילה,‬
‫מבחינת אמנות המשחק, ו…‬
‫כי היא ולוריין הנסברי היו חברות קרובות,‬
‫וסידני, ורובי, ואוסי… כולם.‬
‫הם היו גם המנטורים שלי.‬
‫ווילי הוא אמן במה, ומדרגות בית המשפט…‬
‫הוא היה כמו ברישניקוב.‬
‫נעלי פלטפורמה, עם עקבים גבוהים…‬
‫היום הייתי שובר את העצמות.‬
‫במאי Three the Hard Way, גורדון פארקס,‬
‫עשה עוד סרט באותה שנה, ״תומאסין ובושרוד״,‬
‫מערבון אפרו־צנטרי ופסטורלי‬
‫שהיה טוויסט שחור על ״בוני וקלייד״,‬
‫כשהפגיש בין שניים מהאנשים הכי יפים במערב,‬
‫וונטה מקגי ומקס ג׳וליאן, הנמלטים.‬
‫הסצנות המשותפות שלהם הציגו גרסה קולנועית‬ ‫של הכימיה שהייתה ביניהם במציאות.‬
‫מה שלומך, אדון בושרוד?‬
‫טוב, תומאסין. טוב.‬ ‫פשוט לא חשבתי שאראה אותך שוב.‬
‫הנה אני.‬
‫ואת נראית טוב.‬
‫כמה שאת נראית טוב.‬
‫הסרט כלל פסקול רוגע וקליל מאת ארתור לי,‬
‫ותסריט מאת כוכבו, מקס ג׳וליאן.‬
‫״תומאסין ובושרוד״ היה ממש כיפי.‬
‫מקס ג׳וליאן היה בחור נהדר,‬
‫ובחור חדשני, ובחור נועז.‬
‫הוא הפיק את הסרט הזה.‬ ‫הוא כתב אותו, הפיק אותו…‬
‫הוא היה הבוס.‬
‫אז מכל הסרטים האלה‬ ‫שנוצרו בתקופת ה״בלאקספלויטיישן״,‬
‫מקס היה אחד השחורים היחידים‬ ‫ששלט בתוצרת שלו.‬
‫דבר אחד ידעתי:‬ ‫שמקס ו־וונטה הם מהפכנים.‬
‫מקס היה פשוט אומר,‬ ‫״לא נסכים לחרא הזה״.‬
‫והוא לא הסכים. ו…‬
‫״פשוט נעשה משהו משלנו.״‬
‫בעיבוד לספר האוטוביוגרפי‬
‫״חינוכו של סאני קרסון״,‬
‫הגיבור הצעיר נתקל בצדדים הקיצוניים‬ ‫של הגבריות השחורה.‬
‫בסרט שמרחף בין האכזרי‬
‫לבין הפיוטי.‬
‫הפעם, הבמאי מייקל קמפוס,‬ ‫שביים גם את The Mack,‬
‫מספר את סיפורו של גיבור שחור‬
‫שלא מצליח לנצח את מנגנון הכליאה הממוסד,‬
‫עד שהמאסר כמעט וחונק אותו.‬
‫בשביל סאני, התרופה היא לעבור‬ ‫משבט עירוני אחד למשנהו,‬
‫כדי להוכיח את עצמו.‬
‫אחת הסצנות הנוקבות ביותר, הנער סאני‬
‫עובר זובור אלים כדי להתקבל לכנופיה.‬
‫רוצה להתעסק עם ה״לורדס״?‬ ‫דבר איתנו אחר כך. הבנת?‬
‫הופעתו הטעונה והרגישה של קלנטון‬
‫מוכיחה שהוא מבין את הצלקות הנפשיות‬ ‫שחיים של אלימות הותירו בסאני.‬
‫הוא היה ההפך מהדמות הזאת.‬ ‫הוא לא היה כזה.‬
‫הוא שיחק.‬
‫אתה יודע. יכולת…‬
‫הם יכלו לגלות את זה כמו שאני גיליתי.‬
‫מספיק היה להגיד ״בוא הנה ותדבר איתנו״.‬
‫אם 1968-1978 היה עשור‬ ‫של כישרונות שמנצלים הזדמנויות,‬
‫אין דוגמה טובה יותר למוטיבציה הזו‬
‫מאשר המצאתו מחדש של סידני פואטייה,‬
‫שהפך את עצמו לגיבור קומי נטול הומור,‬ ‫ממעמד הפועלים, ב״מוצ״ש בעיר הגדולה״.‬
‫אתה בסדר, בייבי?‬
‫אני בסדר גמור.‬
‫אני מת על הקומדיה של סידני.‬
‫רבותיי.‬
‫הוא מצחיק בטירוף בסרט,‬
‫ואהבתי שהסרט מציג‬
‫את חיי השחורים באופן מנורמל.‬
‫כישרונו הפיזי של פואטייה היה כה מרשים‬
‫שהוא גרם לעצמו לחוש לא בנוח בחליפה,‬
‫כזו שבדרך כלל לבש כמו עור שני.‬
‫הצופים התמוגגו מיכולתו לצחוק על עצמו,‬
‫והוא חזר להיות כוכב קולנוע‬ ‫באחד מלהיטיו הגדולים ביותר.‬
‫ואם פואטייה הצליח להפוך את עצמו‬ ‫לגדול מהחיים בקולנוע בדרך חדשה לגמרי,‬
‫זה סימן שהכול אפשרי.‬
‫- גוצ׳י -‬
‫אולי המורשת הגדולה ביותר מהתקופה הזו,‬
‫ימים של לחץ והיערכות מחודשת במיינסטרים,‬
‫וביטוי לרגעים כאלה ברוב הסרטים,‬
‫היא ההנאה ששחקנים שחורים‬ ‫שאבו מהופעה מול המצלמה.‬
‫סביר להניח שיש יותר כניסות‬ ‫של שחקנים שחורים ראשיים‬
‫מאשר בכל סרטי שנות ה־30 גם יחד.‬
‫במקרים מסוימים,‬ ‫שחקנים קיבלו כניסות מרובות,‬
‫והפסקולים ליוו את הופעתם על המסך.‬
‫ההשתתפות הפעילה‬ ‫שהסרטים האלה דרשו מהצופים‬
‫תפקדו לעתים קרובות בדומה לרגעים במחזות זמר‬ ‫לפני שפורץ קטע ריקוד,‬
‫כשהאוויר טעון באנרגיה.‬
‫הסרטים מהעשור הזה העניקו תשומת לב,‬
‫קריירות, וחיים חדשים לכישרונות שחורים.‬
‫התעשייה בזבזה את הפוטנציאל הזה במקומם.‬
‫לדוגמה: קליבון ליטל.‬
‫היי, איפה הנשים הלבנות?‬
‫שהאנרגיה הקומית שלו הייתה אחראית להצלחתו‬ ‫של ״אוכפים לוהטים״ לא פחות מכל דבר אחר.‬
‫למה ציפית?‬
‫״ברוך הבא, חבר״?‬
‫קליבון ליטל מעולם לא קיבל‬ ‫תפקיד ראשי נוסף כדי להציג בו את יכולותיו.‬
‫בניגוד לשחקן שלצדו, ג׳ין וויילדר.‬
‫- זו דרכו של עולם (1975)‬ ‫במאי: סיג שור -‬
‫פרץ האנדורפינים המוזיקלי הזה הוצג בסרט‬
‫שהניב ככל הנראה את הפסקול השחור‬ ‫הנמכר ביותר של התקופה,‬
‫שבוים בידי המפיק של ״סופר פליי״.‬
‫זה מחזמר כה בסיסי‬ ‫שהלהקה לא טורחת לדבר.‬
‫אפשר לומר שהמוזיקה בסרט חזקה כל כך‬ ‫שלא היה צורך במילים.‬
‫והעומק הרוחני של שירים כגון‬ ‫״זו דרכו של עולם״ הוכיח את זה.‬
‫סרט האולפנים הראשון‬ ‫שהציג את נרטיב העבדים,‬
‫העיבוד של ״מנדינגו״,‬
‫הגיע למסך במלוא ענוותו הצעקנית.‬
‫הלהיט הספרותי בן עשרות השנים עובד בידי‬ ‫תסריטאי שהיה מועמד לאוסקר, נורמן ווקסלר,‬
‫עם צוות שחקנים שכלל את ג׳יימס מייסון‬ ‫עם המבטא הפרחוני שלו…‬
‫רד הנה.‬
‫שנראה פחות מטורף‬ ‫אחרי הגזענות שהוצגה בו בכמויות.‬
‫האובססיה של הסרט למיניות שחורה,‬
‫והלעג לפחד הלבן מפניה,‬
‫העניקה השראה לתצלומיו הסוגדים לגוף‬ ‫של רוברט מייפלת׳ורפ.‬
‫זאת הוכחה שישו השחור היה בן דודו של המשיח.‬
‫הקולנוע השחור המשיך‬ ‫את התפשטותו מז׳אנר לז׳אנר‬
‫בסרטו של התסריטאי־במאי ראלף בקשי,‬ ‫Coonskin,‬
‫שילוב של סרט מצולם ומונפש,‬ ‫בכיכובם של בארי ווייט,‬
‫השחקן־מחזאי צ׳רלס גורדון,‬ ‫ופיליפ מייקל תומאס,‬
‫שכיכב בהמשך ב״מיאמי מחלק מוסר״,‬ ‫וטבע את המונח EGOT.‬
‫החל בשמו התוקפני של הסרט,‬
‫הניסוי של בקשי כולל אמירות רבות על גזע‬ ‫ועל היחס לו בקולנוע,‬
‫עם פרודיות מסיפורי ״ברר ראביט״…‬
‫ועד ״קרייזי קאט״.‬
‫לילה אחר לילה, מלקולם נשאר קוּל.‬
‫קונספטואלית, Coonskin עורר סערה כה רבה‬
‫שהוא היה שערורייתי וגם מבדר.‬ ‫זו הייתה גם מטרתו.‬
‫המשקל הזה נהיה כבד מנשוא.‬
‫לטוב או לרע, מאז לא נראה עוד סרט כמוהו.‬
‫התפרצויות משטרתיות שרירותיות ופתאומיות‬ ‫לתוך חייהם של שחורים נמשכו בקולנוע השחור‬
‫ב״קורנברד, ארל ואני״.‬
‫חייו של שחור צעיר שנגדעים‬ ‫בגלל אקדחו של שוטר עומדים במרכז העלילה,‬
‫בתקופה שבה דברים כאלה עוד עוררו תדהמה‬ ‫מפני שנראו לעתים כה נדירות בסרטים,‬
‫אך עוררו הנהוני הזדהות אצל צופים שחורים.‬
‫משקה התפוזים שנשפך בסצנת השיא‬
‫שימש כתחליף גס אך רב תושייה לשפיכות דמים,‬
‫ועדיין מעביר בי צמרמורת.‬
‫קורנברד!‬
‫הסרט הזה, בשבילי,‬ ‫הוא ״החבר׳ה מהשכונה״ המקורי.‬
‫״קורנברד, ארל ואני״ הוא סיפור טרגי,‬
‫וגם ״החבר׳ה מהשכונה״ הוא סיפור טרגי,‬
‫ויש ביניהם משהו כמו 20 שנה.‬
‫אסור לעלות לתחבורה ציבורית בניגוד לחוק.‬
‫אחרי שאפט הגיבור, ואתלטים שהפכו להרפתקנים,‬
‫סרטי האקשן הורידו הילוך‬ ‫ונהיו דומים יותר לחיים האמיתיים.‬
‫Cooley High, גרסה עירונית שחורה‬ ‫של ״אמריקן גרפיטי״,‬
‫עם כל העליות והמורדות של סיפור התבגרות.‬
‫והעלילה קיבלה זריקת מרץ משירי מוטאון,‬
‫שהיו משמשים כפסקול לחיי הדמויות ב־1964,‬
‫השנה בה הסרט מתרחש.‬
‫ניחוח הנוסטלגיה העז שטף את הקהל השחור,‬
‫שקיבל אותו בברכה.‬
‫זאת מוזיקת מוטאון!‬
‫והיא הרקע לחייהם של אנשים שחורים.‬
‫בקולנוע.‬
‫נחמד. שינוי מרענן.‬
‫אחת הסצנות הראשונות שאני זוכר שצילמנו‬ ‫היא הריצה לאוטובוס.‬
‫ככה בדיוק גדלתי במנהטן.‬
‫זה מה שעשינו.‬ ‫זה מה שאני והחבר׳ה שלי עשינו.‬
‫היינו רצים וקופצים על האוטובוס‬ ‫בשדרה השביעית. בחיים לא אשכח את זה.‬
‫אבל זה העניין:‬
‫כשאנחנו עשינו את זה… בשדרה השביעית,‬
‫היינו קופצים על האוטובוס,‬ ‫והשדרה השביעית הייתה מרוצפת באבנים.‬
‫אז נאחזנו כל עוד נפשנו בנו!‬
‫נקניקייה בבקשה.‬
‫טורמן הציג את הרגעים הקומיים הגדולים,‬ ‫וגם את המציאות,‬
‫כך שהפך לחלק חשוב מ־Cooley High,‬
‫במקום להתבלט בנוכחותו.‬
‫אפשר עם קטשופ?‬ ‫-אין לנו קטשופ.‬
‫אין קטשופ?‬ ‫-נכון.‬
‫אפשר רוטב חמוצים בבקשה?‬ ‫-אין לי רוטב חמוצים.‬
‫אין רוטב חמוצים?‬ ‫-אין.‬
‫אז מה יש?‬ ‫-יש חרדל.‬
‫חרדל?‬ ‫-זהו.‬
‫חנות גדולה כמו זאת, ויש רק חרדל?‬
‫כן.‬ ‫-אני לא אוהב חרדל. את אוהבת חרדל?‬
‫כן, אני אוהבת חרדל.‬
‫אז תאכלי את את הנקניקייה.‬
‫ולאורך הדרך הזאת,‬
‫אתה עובר בנקודות מסוימות שגורמות לך לומר‬ ‫״כן, זה… כן!״‬
‫פתאום קיבלתי שיחה, ואפילו לא מהסוכן שלי,‬
‫אלא מאיזה מקום מוזר אחר.‬
‫״גלין, אינגמר ברגמן מחפש אותך.״‬
‫- אינגמר ברגמן -‬
‫אמרתי, ״אין לי מצב רוח למשחקים.‬ ‫אני יושב פה בחושך.‬
‫״הילדים שלי רעבים.‬ ‫אנחנו אוכלים תפוחי אדמה.״‬
‫וטרקתי את הטלפון.‬
‫והוא התקשר שוב ואמר ״לא, זה באמת, גלין״.‬
‫הוא חיפש אותי. הוא ראה את Cooley High,‬
‫ואמר שהוא מיד ידע‬ ‫שאני השחקן המתאים לסרט שלו.‬
‫אז זה מעבר מרגעי אסון כאלה ל…‬
‫אופוריה.‬
‫אז זה מסע שהוא…‬
‫מסע שלא ייאמן.‬
‫- מהגוני (1975)‬ ‫במאי: ברי גורדי -‬
‫את מוגזמת, את יודעת את זה?‬
‫הזוהר בסגנון הישן, כפי שהוצג שוב‬ ‫בידי דיאנה רוס ובילי די וויליאמס,‬
‫הוכיח שכוחו עדיין במותניו‬ ‫במלודרמה הרומנטית מ־1975, ״מהגוני״.‬
‫אתה צריך לתת לזה קצת זוהר.‬ ‫להראות את הקסם שלך.‬
‫לפעמים אני מרגיש שגברים שחורים‬ ‫תמיד צריכים…‬
‫אולי יש לזה סיבה טובה.‬ ‫ברור שיש לזה סיבות, אני מניח.‬
‫אבל תמיד יש להם צורך‬ ‫להראות את הכוח שלהם.‬
‫פגיעוּת היא דבר שנפלא להשתמש בו.‬ ‫זה כלי נהדר כשאתה מגלם דמות.‬
‫גם אני התגעגעתי אליך.‬
‫אבל זה אני. אני כזה.‬
‫אני לא מפחד להראות,‬
‫או לבטא את הרגשות שלי לגבי…‬
‫משהו, אם יש לי רגשות חזקים.‬
‫נגן את זה, סאם.‬
‫- רכבת להוליווד (1975)‬ ‫במאי: צ׳רלס ר. רונדו -‬
‫להקת הפופ־נשמה ״בלאדסטון״,‬ ‫שלהיטה הגדול היה ״נטורל היי״,‬
‫השקיעה מכספה, לפי השמועות,‬
‫כדי להפיק מחזמר מרגש, מתוק ומוזר,‬
‫״רכבת להוליווד״,‬ ‫הֶדְבֵּק של קלישאות הוליוודיות משנות ה־40,‬
‫ושילבו בסרט גם את עצמם.‬
‫אחד מכישרונותיו של ריצ׳רד פריור‬ ‫היה ביקורת תרבות מדויקת,‬
‫כפי שהוכיח באלבום הקומדיה שלו מ־1976,‬ ‫Bicentennial Nigger,‬
‫והפרשנות שלו ל״בריחתו של לוגן״,‬
‫פנטזיית מד״ב בצבעי לגו מ־1976,‬ ‫לפני ״מלחמת הכוכבים״.‬
‫הלכתי לראות את ״בריחתו של לוגן״.‬
‫יש סרט על העתיד, ״בריחתו של לוגן״.‬
‫אין בו כושים!‬
‫אמרתי, ״הלבנים לא מתכננים שנהיה פה״!‬
‫לכן אנחנו צריכים לעשות סרטים.‬ ‫ככה אנחנו נהיה בתמונה.‬
‫אנשים אף פעם לא רוצים…‬ ‫ובבקשה, תסלח לי.‬
‫אנשים אף פעם לא רוצים לפגוע באנשים לבנים.‬
‫הם רוצים שהלבנים יישארו בצד שלהם,‬
‫כדי שירשו להם לעשות את הסרטים האלה.‬
‫- רוקי‬ ‫קינג קונג -‬
‫ב־1976,‬
‫אחרי שהסרטים השחורים‬ ‫גאלו את אידאל הגיבור ההרואי,‬
‫סרטי המיינסטרים חזרו להכיר בערכו.‬
‫תחייך, חתיכת…‬
‫״העוקץ״ ו״מלתעות״,‬ ‫שהחזירו את חדוות הניצחון‬
‫לכוכבי הקולנוע הגברים הלבנים,‬ ‫היו להיטי ענק.‬
‫למעשה, ״מלתעות״ ו״העוקץ״‬
‫נוצרו ע״י המפיקים שמאחורי ״ווילי דינמיט״.‬
‫עלילת ״העוקץ״ יכולה הייתה להיות גנובה‬ ‫מ״טריק בייבי״, שעובד גם הוא לסרט.‬
‫ובסוף 1976,‬
‫רוקי בלבואה, גיבור שיכול היה‬ ‫להיות לקוח מסרט אקשן שחור,‬
‫הוצב בזירה מול ארכיטיפ‬ ‫מרושל ונלעג של מוחמד עלי.‬
‫ולמרות שרוקי לא ניצח בקרב,‬
‫הוא זכה באוסקר לסרט הטוב ביותר,‬ ‫ולהצלחה הקופתית שנלווית אליו.‬
‫הוא נראה כמו דגל גדול.‬
‫בסרט ״רוקי״ נראה אלוף שחור במשקל כבד‬
‫שהיה פרודיה על הדמות הכל־גברית‬ ‫שעלי הביא לזירה.‬
‫אבל עלי השתמש בהומור כדי לתעתע ביריביו,‬
‫שניסו לגבור עליו במבטיהם הזועמים.‬ ‫הוא לא היה ליצן.‬
‫למעשה, עלי ידע שהוא יכול‬ ‫להעמיד פנים שהוא לוקח דברים בקלות‬
‫מפני שכישוריו יוכיחו שהוא בלתי מנוצח,‬
‫כולל מוכנותו לחטוף מכות,‬
‫מה שהאיץ, אולי, את מחלת הפרקינסון בה לקה.‬
‫סטלון הפיקח גנב מהתרבות השחורה‬
‫רעיונות כמו להרביץ לבשר במקרר,‬
‫ולרוץ על מדרגות המוזיאון,‬ ‫מה שג׳ו פרייז׳ר עשה לפניו,‬
‫כפי שמזכיר לנו הספר ״רוחות מנילה״.‬
‫בתפקיד אויבו של רוקי, אפולו קריד,‬
‫קארל וות׳רס מעך את עצמו כמו בייגלה‬ ‫כדי להתכווץ לגודלו של סטלון.‬
‫הייתי צריך כירופרקט‬ ‫אחרי שראיתי איך הוא קיפל את עצמו‬
‫עד לגובה אגרופיו של רוקי.‬
‫ב־1976, הרעיון להשתמש במחזות זמר‬ ‫כדי למשוך את תשומת לב הקהל‬
‫היה ברור היטב לקולנועני המיינסטרים.‬
‫בסרט ״קאר ווש״, המלחין נורמן וויטפילד‬ ‫ניסה להתעלות מעל ״שאפט״ ו״סופר פליי״,‬
‫עם פסקול פאנק מקפיץ‬ ‫שתפור על סרט עם הקשר חברתי.‬
‫וזה הצליח.‬
‫- SPARKLE (1976)‬ ‫במאי: סאם אוסטין -‬
‫שיר זה, ״משהו שהוא יכול להרגיש״,‬
‫היה גרסתו של קרטיס מייפילד‬ ‫לפופ הבנות הלוהט של מוטאון.‬
‫מייפילד כתב אותו לאביו הקדמון‬ ‫של ״נערות החלומות״,‬
‫מלודרמת השואוביז השחורה, Sparkle…‬
‫…שצריכה הייתה להצית את הקריירה‬ ‫של הכוכבת לונט מקי,‬
‫ולהיות יותר מהערת שוליים בקריירות‬ ‫של איירין קארה ופיליפ מייקל תומאס.‬
‫הסרט Sparkle היה סרטו הבא‬ ‫של התסריטאי ג׳ואל שומאכר אחרי ״קאר ווש״,‬
‫והוא כתב אותו כדי להפנט צופים‬ ‫ולביים אותו בעצמו.‬
‫לבסוף, הוא הלהיב את המעטים שצפו בו,‬
‫אבל ללא שומאכר מאחורי המצלמה.‬
‫בדומה לחביב הקהל הפוטנציאלי,‬ ‫״להקת הכוכבים הנודדים של בינגו לונג״,‬
‫סיפור זה על ליגות השחורים‬
‫שימש גם כמטפורה למאמצים‬
‫ששחורים נאלצו להשקיע כדי לבדר צופים.‬
‫שחקני הבייסבול נאלצו‬ ‫לתת הופעה בדרכם לאצטדיון,‬
‫ועדיין לשחק משחק בייסבול שלם.‬
‫אהבתי את זה. ממש רציתי לשחק את בינגו,‬
‫כי בינגו היה דמות מצחיקה וכיפית.‬
‫הוא מבטיח לנו 200 דולר.‬
‫חלקי 11 אנשים, זה יוצא משהו כמו…‬
‫הרבה כסף!‬
‫בינגו הוא כמו וויליאמס.‬
‫הוא פיזי, יש לו תאווה לחיים…‬
‫הוא קשקשן, אתה יודע.‬
‫- אחים (1977)‬ ‫במאי: ארתור ברון -‬
‫מה אתה רואה?‬
‫אישה מהממת.‬
‫הסרט ״אחים״ משנת 1977‬
‫היה ניסיון מוזר ונדיר‬
‫ליצור מלודרמה פוליטית שחורה.‬
‫עם פסקול מאת טאג׳ מהאל,‬
‫זה היה רומן של אידיאלים‬ ‫בין ברני קייסי ובין וונטה מקגי,‬
‫כדמויות המבוססות‬ ‫על ג׳ורג׳ ג׳קסון ואנג׳לה דייויס.‬
‫אבל הסרט הזה בעיקר התפעל‬ ‫ממבנה העצמות שלהם.‬
‫לפני שמארוול ו־DC החלו להוציא‬ ‫עיבודים קולנועיים נאמנים‬
‫של היקומים שלהם לפי לו״ז קבוע,‬
‫סיפור על גיבור־על טוב לב מהשכונות,‬
‫״אבאר: הסופרמן השחור הראשון״, עלה למסכים.‬
‫הסרט הבליט את מגדלי ווטס על המסך,‬
‫ונתן להם תחושה של מקום בעולם השחור.‬
‫פתח באש!‬
‫ובגרסה מוקדמת של סמפול,‬
‫הוא השתמש בסיפור המקור של קפטן אמריקה‬ ‫בתור הצעת הגשה.‬
‫בתור גזע שחור, בוא נהיה מאוחדים,‬
‫מכל הבחינות.‬
‫בשביל זה אני מוכן לעשות‬ ‫כל דבר מלבד רצח.‬
‫טוב,‬
‫אני מניח שאוכל להפוך אותך‬ ‫לבלתי ניתן להשמדה.‬
‫רצף הסרטים השחורים החל להתקרב לסופו,‬
‫כשההכנסות הבטוחות‬ ‫מסרטים שחורים מסוג מסוים‬
‫פחתו בקצב שנראה אקספוננציאלי.‬
‫לכן, לא נותר מקום‬ ‫לאחד השיאים המוזרים של שנות ה־70:‬
‫סרט ביוגרפי על מתאגרף אמיתי,‬
‫עם שיר נושא שעורר בהתחלה צחוק בלי כוונה.‬
‫״אני מאמין שהילדים הם עתידנו…״‬
‫״חנכו אותם היטב ותנו להם להוביל אותנו‬
‫״הראו להם את כל היופי שיש בתוכם…״‬
‫ביצועה של יוסטון לשיר, שהפך ללהיט,‬
‫הפך אותו משיר מרוכז בעצמו‬ ‫להמנון להעצמה עצמית.‬
‫החיבוק שקיבל ״האהבה הגדולה מכול״‬ ‫סימן את התחלפות הדורות.‬
‫בעקבות השחקנים שמשנת 1968‬ ‫אימצו את הרהבתנות של עלי,‬
‫זה סימן את השינוי שחל‬ ‫בתדמית הציבורית של עלי,‬
‫מרברבן ל״האהבה הגדול מכול״.‬
‫לפני תקופה זו, מ־1968 ועד 1978,‬
‫פסקולים לא היו חשובים לאולפנים,‬ ‫מפני שלא היו להיטים בטוחים.‬
‫הם יצאו לרוב חודשים אחרי הסרטים עצמם.‬
‫הקולנוע השחור של שנות ה־70‬ ‫התעלם מהדוגמה הזו.‬
‫הפסקולים לא היו רק טקסטורה,‬ ‫אלא התפוצצויות של מחשבה וצליל.‬
‫התעוזה שלהם שינתה את המוזיקה הקולנועית,‬ ‫ואת מוזיקת המיינסטרים, לנצח.‬
‫לפתע, מוזיקה בסרטים נהפכה לשיקול מסחרי.‬
‫פסקולי הסרטים השחורים התרבו והלכו,‬
‫בהלחנתם ובביצועם של זמרי R&B ואמני ג׳אז,‬
‫מוזיקאים בעלי הכשרה קלאסית‬ ‫שיצרו התכה של הקלאסי והמודרני.‬
‫המתופף הענק ברנרד פרדי‬
‫רצה להראות מהו פאנק אמיתי‬
‫בסרט שחור בסיווג X, ״ליילה״,‬
‫בו הוא מופיע ומנגן את המוזיקה שהלחין לסרט.‬
‫לבסוף, תעשיית הקולנוע שמה לב,‬
‫כי פסקולי הסרטים השחורים‬ ‫ייצרו להיטים רבים מדי.‬
‫רוברט סטיגווד הפיק סרט‬ ‫על התמכרות מעמד הביניים הלבן לדיסקו.‬
‫אתם יודעים, מוזיקה שחורה.‬
‫משום שסטיגווד היה גם‬ ‫בעלים של חברת תקליטים,‬
‫הוא דאג להוציא אלבום פסקול‬ ‫ובו האמנים המצליחים ביותר שלו,‬
‫הבי־ג׳יז, כדי למכור את הסרט,‬
‫וגם כדי לעזור לקהל הפוטנציאלי‬ ‫להתגבר על פחדו מפני עולם שחור.‬
‫עד מהרה, פסקולי סרטים‬ ‫כבשו את מצעדי הפזמונים,‬
‫וכך ציפו מהם,‬ ‫בזכות הדוגמה של הקולנוע השחור.‬
‫זה אחד מההישגים הגדולים והבלתי־מוערכים‬ ‫של הקולנוע השחור של התקופה.‬
‫ב־1977, הנקודות המושכות ביותר‬ ‫של הסרטים השחורים:‬
‫הכניסה, הביטחון העצמי,‬
‫שיר הנושא הקצבי שמציג את הכוכב, ככה,‬
‫זכה סוף סוף למחווה בסרט מיינסטרים.‬
‫- שיגעון המוזיקה (1977)‬ ‫במאי: ג׳ון באדהם -‬
‫- שאפט (1973)‬ ‫במאי: גורדון פארקס -‬
‫כלומר, לכל דור יש אלוויס, או אמינם, משלו.‬
‫ג׳ון טרבולטה היה תו נוסף‬ ‫בסימפוניה רברבנית שנמשכה עשורים,‬
‫וריאציה לבנה על הקוּל השחור,‬
‫חיקוי מוצלח.‬
‫טרבולטה, בתפקיד טוני מנרו,‬
‫אולי לא היה הראשון‬ ‫ששאב השראה מהסגנון השחור,‬
‫אך הוא ניכס אותו בהתלהבות מרשימה.‬
‫האינטנסיביות והדייקנות שלו‬
‫הפכו לתופעה תרבותית מופגנת,‬
‫הגדולה בכל הזמנים.‬
‫עד שנת 1978,‬ ‫ריצ׳רד פריור הופיע ב־20 סרטים.‬
‫מלבד תפקידים מועטים,‬
‫מופעי הסטנדאפ שלו, ו־Wattstax,‬ ‫אף אחד מהם לא ניצל את הכישרון שלו.‬
‫רוצה לקנות רדיו?‬
‫הלוקר שלי שבור כבר חצי שנה,‬
‫והחברה לא עשתה כלום כדי לתקן אותו.‬
‫עכשיו אני צריך‬ ‫לדחוף את האצבע לתוך חור קטן.‬
‫נחתכתי באצבע לפני שבועיים,‬ ‫וזה עדיין לא הגליד.‬
‫ב־78׳ הוא הופיע בתפקיד שהתגלה כמאתגר מאוד.‬
‫הוא גילם פועל רכב הפכפך ואומלל‬ ‫ב״צווארון כחול״,‬
‫שנשאר גם התפקיד האהוב עליו.‬
‫אתה חתיכת רדנק לבן מזדיין בתחת, אתה יודע?‬
‫זהו, אתה גמור. נמאס לי מהבולשיט שלך.‬
‫אני ארצח ת׳בנזונה! הבנת?‬
‫זה היה סרט בעל אווירה כה לוחמנית‬
‫שאפשר לעשות סרט מעולה‬ ‫על צילומי הסרט ״צווארון כחול״.‬
‫בשנה שלאחר מכן,‬
‫פריור שחרר את עצמו מאזיקים צמריריים‬
‫בתפקידו המורכב והמרשים ביותר:‬
‫הוא עצמו.‬
‫אני לא רוצה לראות יותר אף שוטר בחיים.‬
‫בבית שלי.‬
‫לראות את שליטתו המפעימה,‬ ‫כמו של מתופף ג׳אז,‬
‫בסרט ״בהופעה חיה״,‬
‫זה לראות את הטוני וויליאמס של הקומיקאים.‬
‫זה הרגיש את העובדה שהאולפנים יצרו סרטים,‬
‫כמו ״הקוסם״, שבזבזו את האמת הצורבת שלו.‬
‫פוני!‬
‫בשלב זה נראה שרק דבר אחד יכול‬ ‫להציל את הקולנוע השחור מאבדון.‬
‫הקוסם לא פה! הוא לא נמצא!‬
‫אני בדרכי למצוא את הקוסם.‬
‫הוא יעזור לי לחזור הביתה.‬
‫זה נחמד.‬
‫האם היה זה מחזמר מושקע,‬ ‫מאחד הבמאים המכובדים ביותר,‬
‫עם הופעתו הראשונה של אמן שעמד להפוך‬
‫לתופעת הפופ הגדולה ביותר של העשור,‬
‫ותקציב שיכול להתחרות בתקציביהם‬
‫של כל הסרטים השחורים שהופקו בשנת 1968?‬
‫רעיון טוב על הנייר, אבל כנראה לא במציאות.‬
‫הבמאי היה אדם שסרטיו הטובים ביותר‬ ‫היו מותחים ומחוספסים,‬
‫כמו ״סרפיקו״ ו״אחר צהריים של פורענות״.‬
‫הכוכבת הייתה מבוגרת מדי‬ ‫בעשרים שנה בשביל התפקיד,‬
‫והאקספרסיוניזם והאינטימיות‬ ‫בסגנון הגוספל של המחזמר הבימתי‬
‫הוחלפו במאות ניצבים‬ ‫שהשתדלו לא להיתקל אחד בשני,‬
‫בתלבושות שנראו כאילו‬ ‫תגי מחיר נוצצים עדיין תלויים עליהם.‬
‫עלות הפקתו של ״הקוסם״‬ ‫מוערכת ב־25 עד 40 מיליון דולר,‬
‫כמו סך ההכנסות של ״סופר פליי״.‬
‫חסרו לו הביטחון העצמי והחיוניות‬ ‫של הסרטים השחורים שהצליחו.‬
‫הוא החזיר רק כשליש מתקציבו.‬
‫כן, הביקורות היו גרועות,‬
‫אבל זה נכון גם לגבי סרטים שהצליחו מאוד.‬
‫העובדה הפשוטה היא ש״הקוסם״ הפסיד כסף,‬
‫עד כדי כך שהוא נתן לתעשיית הקולנוע‬ ‫את הסיבה שאותה חיפש‬
‫כדי לצאת מעסקי הסרטים השחורים,‬
‫ואפשר לבכירי האולפנים לומר דברים כמו‬
‫״שחורים כבר לא רוצים‬ ‫לראות את עצמם בסרטים״,‬
‫או משהו ששמעתי אחד מהם אומר:‬
‫״שחורים לא רואים את עצמם‬ ‫בדרמות היסטוריות בכל מקרה.״‬
‫ב־1978,‬
‫כוכב הקולנוע הלבן‬ ‫לקח על עצמו מחדש את תפקיד הגיבור,‬
‫לאחר שוויתר עליו לטובת גילום‬ ‫אנטי־גיבורים מיוסרים במשך עשור,‬
‫ארכיטיפ הגיבור הקשוח והבטוח בעצמו…‬
‫ברט ריינולדס הוא הופר.‬
‫והופר הוא גיבור אמיתי.‬
‫…ולמד סוף סוף את הלקח‬
‫שהסרטים השחורים הבינו בשלב מוקדם,‬
‫המיתוס הגדול ביותר שהקולנוע קידם,‬
‫עוד בתקופת ד. וו. גריפית ואפילו קודם:‬
‫שאנחנו רוצים שיצילו אותנו.‬
‫אבל לעתים קרובות, זהו שקר מספק.‬
‫זה המבורגר חריף, רעיל, אך כה טעים.‬
‫וורן בייטי השתדרג‬ ‫משודד בנקים אימפוטנט לגן עדן.‬
‫״השמיים יכולים לחכות״‬ ‫יכול להיחשב כסגירת מעגל,‬
‫מפני שחידוש של ״הנה בא מר ג׳ורדן״‬
‫החל את חייו בידיו של שחקן שחור,‬
‫שעבד עם פרנסיס קופולה.‬
‫זה היה תסריט מצחיק מאוד,‬
‫כי הוא היה בחור לבן‬ ‫שמת וחוזר בתור ביל קוסבי,‬
‫אבל כולם רואים אותו כלבן.‬
‫הוא אהב… אני לא יודע למה זה לא הופק.‬
‫רוברט דה נירו הפגין את ריכוזו ככוכב קולנוע‬
‫כדי לגלם נוקם בסגנון הישן.‬
‫קלינט איסטווד הניח את המגנום שלו‬ ‫כדי לבלות עם קופים.‬
‫והטיל ששוגר מכוכב הלכת קריפטון‬ ‫ע״י DC בשנת 1938‬
‫הציג סוף סוף את תוכנו על מסך הקולנוע.‬
‫- טובח הכבשים (1978)‬ ‫במאי: צ׳רלס ברנט -‬
‫אבל ב־1978 התגלתה גולת הכותרת של העשור,‬
‫יצירת אמנות שהציגה באולמות‬ ‫עוד מסוף השנה הקודמת.‬
‫הבמאי בילה את רוב העשור‬ ‫ביצירת הסרט ובהפצתו,‬
‫אם כי, לשם ההגינות, זה היה פרויקט גמר‬
‫שעשה שימוש נבון במוזיקה‬ ‫כדי לתאר את הדמויות והמקום,‬
‫והפגין שליטה נפלאה במדיום,‬
‫והעניק השראה לחקיינים גם במאה שאחריו.‬
‫- סיפורי מדרכות (1989)‬ ‫במאי: צ׳רלס ליין -‬
‫- ג׳ורג׳ וושינגטון (2000)‬ ‫במאי: דייויד גורדון גרין -‬
‫- מסיבה פרועה (1990)‬ ‫במאי: רג׳ינלד הדלין -‬
‫ברנט השתמש בשיר‬ ‫״אדמה מרה זו״ של דיינה וושינגטון‬
‫בגלל כאב הלב העדין שבו,‬
‫ומרטין סקורסזה עשה מחווה לסצנה‬ ‫בתמונה וגם במוזיקה.‬
‫האנשים האלה שגדלתי איתם,‬ ‫ממש הערצתי אותם, אתה יודע,‬
‫האבות ש…‬
‫בניגוד לסרטים ההוליוודיים,‬
‫כולם עובדים בזנות או עושים משהו,‬ ‫או עוזבים את המשפחה,‬
‫והאמהות חד־הודיות…‬
‫ההורים והאבות האלה עבדו קשה,‬ ‫והשתדלתי להיות כמוהם,‬
‫וגדלתי בקהילה ש…‬
‫ממש כיבדתי את האנשים וחיבבתי אותם‬ ‫מפני שראיתי מי הם,‬
‫וזה סוג האנשים שלא ראיתי אותם מיוצגים.‬
‫כי הם היו ממעמד הפועלים.‬ ‫שכונת ווטס הייתה מקום מעניין מאוד.‬
‫כשהתחלתי ללמוד ב־UCLA,‬
‫הייתה הקרנה בסוף כל רבעון‬ ‫בשם ״הקרנת אולם רויס״,‬
‫והיו מקרינים בה את הסרטים הכי טובים‬ ‫שהוקרנו בחוג לקולנוע באותה שנה.‬
‫ולמדתי בקורס של…‬
‫המורה היה בזיל רייט.‬
‫הוא היה יוצר דוקומנטרי‬ ‫שיצר את ״שיר ציילון״ ודברים כאלה.‬
‫היה לי מזל שהתקבלתי לקורס הזה.‬
‫ואני זוכר שהלכתי להקרנות באולם רויס,‬
‫ולא הבנתי מילה ממה שנאמר.‬
‫לא הזדהיתי…‬
‫זה היה בתקופה שבה‬ ‫״ילדי הפרחים״ היו באופנה,‬
‫אתה יודע, עירום, לנסוע לטופנגה קניון,‬
‫ואנשים קונים וויד ודברים כאלה,‬
‫ומוצאים את עצמם,‬
‫מגלים מחדש את עצמם ואת המיניות שלהם…‬
‫אלה לא היו הנושאים בקהילה שלי.‬
‫״טובח הכבשים״ הדגים את הפוטנציאל של המדיום‬
‫באמצעות משורר שמוצא יופי בשכונה שלו.‬
‫וכמובן, הוא זכה להתעלמות‬ ‫מצד תקשורת המיינסטרים.‬
‫לא היה מה ללמוד ממנו,‬
‫אפילו שקולנוענים‬ ‫בנו קריירות על חיקויים שלו,‬
‫והקולנוע השחור נזנח, דעך ומת.‬
‫אך הוא סירב למות.‬
‫בכל עשור מאז 1978,‬
‫עלו ושקעו קולנוענים שחורים מוכשרים‬ ‫שסירבו להיכנע.‬
‫האם הלקח הוא שמי שלא זוכר את העבר‬ ‫נידון ליצור עוד ועוד חידושים של ״שאפט״?‬
‫מדברים הרבה על הגאווה שנולדה מתוך התקופה,‬ ‫אבל שוב,‬
‫אני חושב על משהו שסבתי אמרה:‬
‫״אתה לא רוצה גאווה. זאת מלכודת.‬
‫״זאת אומרת שאתה רוצה‬ ‫שמישהו ייראה את החזה שלך נפוח.‬
‫״זה עניין אנוכי.‬
‫״במקום זה, תפיק הנאה ממה שאתה עושה.‬ ‫זה שייך לך.‬
‫״זה משהו שאתה רוצה לשתף בו אחרים.״‬
‫זה מה שקיבלתי מהסרטים ההם.‬
‫את ההנאה שהכישרונות האלה הפיקו‬ ‫מיצירת הסרטים, הם העבירו לי, ולאחרים.‬
‫וזה דבר חי.‬
‫לאלה שלא פה.‬
‫מלבד היותם מאגר של תקווה,‬
‫הם היו הוכחה אמפירית‬
‫שאנחנו כאן, שאנחנו קיימים,‬
‫שאנחנו יוצרים תרבות,‬
‫שהקהילה שלנו חיה וקיימת,‬
‫שהיא קהילה חשובה,‬
‫שיש לנו קולות, ושאנחנו נישמע.‬
‫הערה אחרונה. אדם אחד סימל‬ ‫את כל העליות והמורדות של התקופה.‬
‫הוא עבר מהמקום הראשון בקופות‬ ‫לחוסר רלוונטיות,‬
‫ואז היה לאחד האחרונים שנותרו:‬
‫סידני פואטייה,‬
‫ששינה מסלול אך לא האט את התקדמותו.‬
‫הוא סמך על כך שהחוזה שלו‬ ‫עם הקהלים השחורים יישאר על כנו.‬
‫- באק והמטיף (1972)‬ ‫במאי: סידני פואטייה -‬
‫מ־1968 ועד 19׳,‬ ‫הוא ביים וכיכב בחמישה סרטים…‬
‫אני סומך על ספר הקודש.‬
‫שסבבו כולם סביב דמויות‬ ‫של אנשים שמעמידים פנים.‬
‫לעזאזל, גבר! סמכנו עליך. למה אנחנו?‬
‫למה לא אתם, אחי?‬
‫שאלתי אותו פעם על זה,‬
‫באחת הפעמים הבודדות שבהן דיברתי איתו,‬
‫שבסופן הוא תמיד סירב להתראיין.‬
‫כשציינתי שחמשת סרטיו כבמאי‬ ‫עסקו כולם בהתחזות…‬
‫פקח את עיניך.‬
‫הוא צחק ואמר,‬
‫״בחור צעיר, כבר יש לי מטפל.‬ ‫אני לא צריך עוד אחד.״‬
‫אתה מסוגל לשבור שיאים של כוח ואומץ!‬
‫כוח ואומץ.‬
‫אתה מסוגל לנצח כל מתאגרף שבעולם.‬
‫אתה תזכה באליפות.‬
‫באמת?‬ ‫-כן!‬
‫אבל להיות שחור באמריקה‬ ‫זה להיזכר לעתים קרובות‬
‫שמה שאתה חושב שאתה‬ ‫זה לא תמיד מה שאחרים רואים,‬
‫ולהבין את המרחק שבין שתי התפיסות האלה.‬
‫אני חושב שזה משהו‬ ‫שסבתא שלי הייתה מסכימה איתו.‬
‫תרגום כתוביות: יניב אידלשטיין‬